Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Vadim Petrov

Muž který nevrhá stín

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2016 jako svou 6365. publikaci

U Průhonu 22, Praha 7

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová

Korektura Barbora Srncová

Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk CPI Moravia Books

© Vadim Petrov, 2016

Epilogue © Petr Pelz, 2016

Epilogue © Andor Šándor, 2016

Epilogue © Jefim Fištejn, 2016

Cover © Vadim Vooku Petrov, 2016

© Grada Publishing, a. s., 2016

ISBN 978-80-271-9430-8 (ePub)

ISBN 978-80-271-9429-2 (pdf)

ISBN 978-80-271-0317-1 (print)

1.

V LÉTĚ ROKU 1990 se na parkovišti v Austinu ve státě Texas grilovalo pár aut a Nathan Kassis seděl na lavičce ve stínu. Po obědě vedro vrcholilo. Pomůže ranní směně a pojede domů. Odpoledne se chystá za Thomasem, mají sešlost českých rodáků, potomků emigrantů, kteří sem přišli už na začátku dvacátého století, možná i dřív.

Někdy vzal Nathan motorku a vyjel z Austinu. Směrem na Waco, kde žijí potomci českých přistěhovalců. Jsou to vesměs farmáři, dřou do úmoru – moc se toho nezměnilo od dob, kdy sem přišli jejich prarodiče. To je taky Amerika. Snažili se kvůli němu mluvit česky – měl pocit, že takhle snad ještě mluvili obrozenci. Jako když navštívíte oživlé muzeum. Vyprávěli mu neuvěřitelné rodinné historie.

Například Frank. V jeho rodině se tradoval příběh, jak se kdysi dávno na farmu Franka a Mary vloupali banditi, zatímco tehdy ještě František a Marie byli na nákupech ve městě. Což trvalo dva dny. Den tam a den zpátky. Desperáti ukradli, co mělo nějakou cenu, vyjedli zásoby, a když už byli na odjezdu, překvapili je František a Marie svým příjezdem. Desperáti provrtali Marii dvěma kulkami a Františka pověsili na trám ve stodole. Když zmizeli, zraněná Marie odřízla chroptícího Františka. Krev z ní crčela, ale přesto zvládla naložit Františka na bryčku a vyrazit k nejbližší farmě.

„Ty se nás natrápili,“ říkal Frank. „Pak je ale chlapi chytili a pověsili.“

„Kdy to bylo, Franku?“

„Takový rok 1896, řekl bych.“

Nathanova Suzuki 550, rok výroby 1984, se od rána rozpalovala na plném slunci. To bude zase paráda, až si na ni v těch šortkách sednu, povzdechl si Nathan.

Byla neděle. Kovbojové ve stetsonech a ve vysokých „boots“ přišli s rodinami po ranní mši na pravidelnou snídani do restaurantu Shoney’s. V neděli dopoledne bylo vždycky narváno. Dávali si tradiční snídani, kterou restaurace servíruje od roku 1947. Jmenuje se All_Star a zahrnuje dvě volská oka se slaninou, orestované brambory s typickou americkou polosladkou buchtou. Běžná cena je při snídaních ze $6.99 snížená na $4.99, a tak si ji tlustí Amíci užívají. K tomu si dají mraky příloh, jako je zelný salát coleslaw, hranolky, smažené cibulové kroužky a navrch sladké koláče a poháry. A to všechno zalijí hektolitry koly a slabého amerického kafe. Proto jsou tak nemožně vypasení.

Pár mil za Austinem žije country zpěvák Willie Nelson, hubeňour; pro většinu místních zosobnění hříchu. Možná kvůli drogám. Ale kdyby si ctihodní občané nalili čistého vína, museli by připustit, že většina jejich dětí pravidelně hulí už na high school. A Willi Nelson za to nemůže. Taky dopravní značky za městem neprovrtal kulkami on, ale rozjaření pantátové, když se ve svých pick-upech vraceli z tahu.

Nathan přijel do Ameriky pár měsíců po Sametové revoluci roku 1989. Nejdřív se pokoušel uchytit v New Yorku. Přespával u kamarádů a ochotných emigrantů. Přes den se flákal po ulicích a hledal, co by mohl dělat. Občas našel práci v hospodě, montoval skříně, různě. Kdo si nezkusil rozdávat letáčky na ulici, zvát do restaurace s jídelním lístkem v ruce nebo přesvědčovat kolemjdoucí, aby přispěli na charitu, neví, co je vydělávat si na živobytí. Od té doby Nathan respektuje každého, kdo ho osloví s nějakou nabídkou, ať už na ulici, nebo po telefonu. Je to práce. Každý má právo si vydělat své peníze.

Po třech měsících potkal chlapíka, emigranta, z Austinu v Texasu, který mu nabídl, že mu do začátku pomůže.

V Texasu nejdřív pracoval jako číšník právě u Shoney’s. Teď chodil na výpomoc už jen o nedělích a svátcích. Jinak hrál na kytaru po klubech a restauracích a učil na kytaru i hrát.

Bydlel v malém apartmentu, který si pronajal hlavně proto, že měl přímo pod okny bazén. Časem zjistil, že tam nikdo nechodí. Lidi dávali přednost klimatizaci. Jestli tam byl Nathan dvakrát, než se před sluncem do klimatizovaných místností schoval taky.

S tím bytem měl jeden problém. A tím byla jedenadvacetiletá kreolka z Venezuely Rita Carmen del Fortunato. Neuměla anglicky, neměla peníze ani pracovní povolení. Dali se dohromady na hodinách angličtiny. Bydlela u sestry se švagrem a říkala, že se to tam nedá vydržet. Nathan jí nabídl, že může nějakou dobu bydlet u něj.

Jednou se vrátil z práce a pokoj byl polepený vzkazy: Mi querido, te quiero, mi cariño a tak podobně, všechny stěny, a na posteli ležela Rita Carmen, jak ji pánbůh stvořil.

Od té doby se milovali několikrát denně. Nathan se od začátku svého sexuálního života nikdy tak dlouho nepostil jako první měsíce v Americe. Takže to musel dohnat. Jednou přišel soused a požádal je, ať nedělají takový rambajs, že ráno musí do práce. Kecal. Jim nikdy nepracoval. Nebo jen krátce. Žil na podpoře a byl furt sjetej. Stejně přišel jen proto, aby si mohl popovídat, popřípadě zahulit.

Rita si sex užívala a dělala všechno pro to, aby otěhotněla. Myslela si, že když je Nathan bílý, tak má prachy. Těhotenství s bělochem byla podle hispánského myšlení vstupenka do lepšího života. Jenže, mít děti v Americe, s kreolkou, která je sice sexy, Nathan nechtěl. Nebyl si jistý, co s životem vlastně dělat. Hledal jeho smysl. Hledal své místo. A rodina by mu to hledání zkomplikovala. S Ritou si neměli co říct. Chodila do školy v Caracasu a jediné její historky byly, kde a s kým se na diskotéce sjeli a jak si potom v rauši zašukali.

Jim občas přinesl nějaký matroš, seděli na schodech, hulili a smáli se jak idioti, bez Nathana, jenž měl ohledně drog předsudky. Navíc, jednou jel z nějakého večírku v noci na motorce domů, myslel si, že už je čistý, najednou se mu ale zatočila hlava a málem sebou fláknul. Musel zastavit a počkat, až to přejde.

Když Ritě nadhodil, že by mohli každý bydlet sám, začala brečet. Že nemá kam jít, nemá peníze a… no, umíte si to představit.

Na Sixth Street slyšel hrát jednou večer na ulici starého černocha na kytaru blues. Sedl si k němu, poslouchal ho a pozoroval, jak neohebnými, udřenými prsty hraje čistě a přesně ty tóny, které zahrát má.

Nic víc, nic míň. Fascinovala ho kombinace těch upracovaných rukou a přesného hraní.

Nathan měl daleko lepší techniku hry, prsty mu běhaly rychleji, ale ten černoch, na rozdíl od něj, věděl, co a jak správně zahrát.

Když skončil, Nathan řekl: „Rád bych uměl hrát jako ty.“

Černoch se slepýma očima se podíval skrze něj.

„Víš, co je blues, mladej…?“

Nathan se učil harmonická schémata, improvizaci, vytahovat struny, bluesové licky, vedení hlasů v akordech, hammering…

„Blues je věčná touha, nespokojenost. Třeba budeš nespokojenej celej život a budeš se trápit, pořád a pořád… – to je blues. Blues je sakra nemocný srdce…“

2.

ABSOLUTNÍ PANIKA.

Než naskočí reakce, jak se chovat v případě zásahu letadla, snažíte se letadlem uhnout, anebo se v kokpitu skrčit a udělat se co nejmenším.

Stalo se to zhruba po dvaceti minutách od startu při zpáteční cestě na saudsko-iráckou hranici. V rychlosti téměř tisíc kilometrů za hodinu náš nadzvukový letoun Panavia Tornado ZD 791 dostal plný zásah tepelně naváděnou střelou SAM 7 nebo SAM 14. Před vizuálně zaměřenou protiletadlovou palbou neexistuje žádná ochrana. Málem nás to srazilo z oblohy.

Všechny počítačové systémy byly okamžitě vyřazené z provozu. Letoun se ocitl v plamenech.

První reakce je strach a chaos.

Pilot John Peters se pokouší dostat letadlo pod kontrolu. Alespoň přeletět saudskou hranici.

Nemáme štěstí. Oheň se rychle rozšiřuje po celém kokpitu. Musíme se katapultovat. Chováte se jako stroj, zatáhnete za žluto-černou rukojeť a ostatní necháte na automatu; popruhy vás sevřou tak, že zapomenete dýchat, ruce a nohy jsou jako ve svěráku.

Explodují raketové motory a vy letíte jako granát. Od doby, kdy zatáhnete za kliku, k otevření padáku to netrvá déle než jeden a půl vteřiny. Jako když lusknete prsty.

Když s vámi padák tiše klesá k zemi, máte dost času si uvědomit, že jste hluboko v nepřátelském území.

Přichází další šok. Iráčané do vás pálí ze svých AK-47 – známých pod jménem kalašnikov – a vy jste ochromeni hrůzou.

Neskutečná situace. Sestřeleni uprostřed pouště. Pět nebo šest hodin poté, co jste se svými kamarády snídali na vojenské základně v Bahrajnu. Nemělo smysl se bránit, Iráčani nás rychle zajali a odvlekli do Bagdádu.[1]

Když na Irák dopadaly bomby,[2] na letišti v Praze byl líný klid. John Nichol a John Peters plivali vyražené zuby a letadlo Českých aerolinií pravidelné linky z New Yorku právě přistávalo na letišti v Praze. Nathan Kassis se vracel domů.

Janu v příletové hale zaregistroval hned, byl rád, že ji vidí. Před rokem tomu tak nebylo, protože se pohádali, nepohodl se s jejím manažerem, ne nepohodl, servali se. Jana si myslela, že kvůli ní. Zdánlivě to tak vypadalo. Jana, zpěvačka kapely, s Nathanem žila dva roky a na posledním zájezdu do Ruska, na kterém Nathan nebyl, protože odjel hrát s jednou partičkou do Hamburku, se vyspala s Antonínem. Se svým manažerem. Nathan to považoval za podraz, a to bez ohledu na to, že Jana a Antonín byli pořád ještě manželé. Sice ho to nasralo, ale porvali se hlavně proto, že mu Antonín nedal peníze za cesťák – kilometrovné z poslední šnůry na Slovensko –, což bylo víc peněz, než si vydělal za hraní.

Po přivítání, ne bouřlivém, ani vášnivém, ale celkem vřelém – Jana byla pořád kus – Nathan naložil kufr do auta a vyrazili směrem k Praze.

„Co tak lidi dělají?“

Myslel ty z branže, ze showbusinessu.

„V reklamě, mají agentury, na umění není doba.“

„A co ty?“

„Píšu do novin a provádím turisty po Praze.“

„Fakt?“

„Nejsou kšefty, musela jsem rozpustit kapelu, neuživím ji, občas zpívám po klubech, lidi se snaží nějak uchytit, mají hospody, někdo cestovku, různě.“

„Co dělá Antonín?“

„Je v politice, motá se kolem Havla.“

Jana s Antonínem bydleli ve stejném domě jako on. Havel – prezident a vůdce revoluce. Dělila je tři patra.

Vztah s Janou už stejně tak nějak vyhasínal. Aby s Nathanem založili regulérní rodinu, na to byli oba dost sebestřední. Jana jako zpěvačka vedla kočovný život, měla už dceru, a pokud by měla další dítě, tak jen proto, že by to chtěl on. Nathan se na rodinu necítil, potřeboval si vyřešit spoustu věcí sám se sebou, a nechtěl přebírat odpovědnost za někoho jiného. Věděl, že to na to ještě nemá.

V autě Jana pořád mluvila. Asi chtěla překonat nervozitu ze setkání a pomalu se dostávala ke svému momentálnímu vztahovému uspořádání. Po dobu Nathanovy americké rapsodie si psali, tak věděl to, co mu říct chtěla, a nepotřeboval vědět, že ten, s kterým teď bydlí, je skvělý milenec, domácí kutil, intelektuál a ke všemu má prachy. Sám se vrátil zhruba s penězi, se kterými odjel, sice něco vydělal, ale také utratil, nula od nuly pošla. Radši její monolog přerušil.

„A co jinak, jak se vám tady žije?“

„Od začátku roku stejný zboží v obchodech stojí různě, prostě bordel,“ komentovala liberalizaci cen Jana.

Bylo to pár dní, co se začaly ceny krám od krámu lišit – do té doby něco nevídaného. Lidi nemohli pochopit, proč v jednom obchodě stojí rohlík korunu a v druhém šedesát halířů. Nadšení lidí ze svobody získávalo první trhliny. Liberalizace cen je zásadním krokem v transformaci země směrem ke kapitalismu, říkala vláda. Velký třesk.

Jana ho vysadila před domem. Pořád si držel byt, Jana se o něj po dobu jeho nepřítomnosti starala. Možná že si tam vodila milence. Nepátral po tom.

Dali si pusu a Nathan popadl těžký kufr plný knížek. V bytě, v šestém patře vinohradského činžáku, bylo vyvětráno a utřený prach. Hodná Jana.

Natáhl se na postel.

Byt byl naproti Olšanským hřbitovům a v létě byly otevřenými okny slyšet traum marše. Když pohřbívali vojáka, kutálka hrála Pochod padlých revolucionářů. Nathan ho jako záklaďák hrál na velký buben v pražské posádkové hudbě nesčíslněkrát.

Tak po roce zpátky, vítej, ztracený synu. Nathan se zvedl, jestli funguje telefon. Fungoval.

Zavolal rodičům, že přijel. Byli rádi. Zastaví se u nich, až se trochu aklimatizuje.

Jana kvůli němu zorganizovala mejdan na uvítanou, to ho dojalo. Zítra.

Mejdan u Jany se vydařil. Jako za starých časů, za komunistů. Jak se teď říká, za těch blbejch časů, kdy bylo dobře… jen Nathan na takových mejdanech rok nebyl. A nedokázal se chytit. Nebyl součástí zdejšího života, který tady vedli po revoluci, zamrzl v čase.

Když se to lámalo, byl deset let po škole. Na konzervatoři vystudoval hru na kytaru. Živil se jako muzikant, hrál po klubech, natáčel muziku jako studiový hráč, pracoval jako hudební redaktor, občas napsal nějaký článek anebo scénář. Řídil se filosofií všech muzikantů, že kšeft je svatý. Proto také pracoval jako režisér ozvučení v televizi. Režiséři ozvučení vybírali hudbu k filmům, dokumentům, ozvučovali televizní inscenace a chodili do služeb na „ótenku“ – Objekt televizních novin, což byla moderní, technikou nadupaná budova, ze které se vysílaly televizní noviny, politické publicistické pořady a kde se vyráběla hlavní díla televizní komunistické propagandy.

Práce režiséra ozvučení při živém vysílání z „ótenky“ spočívala v tom, že zvukaři říkal, podobně jako navigátor při automobilových závodech, z jakého záznamu televizní příspěvek přijde, aby mohl vyjet správnou zvukovou stopu s předstihem, dříve než střihač příspěvek střihne do „éteru“. A v případě němých záznamů je dozvučoval, hudbou nebo zvukem. Nejvážnější věc, co ve svém životě řešil, byla, jak holkám ráno vysvětlit, že když se spolu vyspali, že to neznamená, že spolu chodí.

Svět vnímal dvojím pohledem, přes realitu běžného dne a přes všudypřítomnou propagandu. Na rozdíl od většiny ostatních byl u toho, když se připravovala. Byl u toho, když se vyráběla, i když se veřejnosti servírovala. Ať se mu to líbilo nebo ne, byl její součástí, i když pouštěl jen budovatelské pochody pod šoty s jásajícími občany, kteří zdravili stranu a vládu při prvomájovém průvodu.

Literát František Marek[3] ve své stati Psychologie propagandy napsal, že i ti, kteří propagandu tvoří, si jsou vědomi, že propaganda nemůže být pouze nepravdivá, že musí být současně pravdivá i nepravdivá, nemá-li se minout účinkem. Lidé, kteří ji konzumují, nemají ani čas a ani schopnost očišťovat pravdu od lži, a proto jim nezbyde nic jiného, než lež přijmout, přestože jí nevěří. Bohužel, píše doktor Marek, nejprve vzniká pocit nejistoty o pravdě a posléze lhostejnost k pravdě.

A aby se v zájmu života lidé nějak přizpůsobili a mohli existovat v prostředí plném nepravd a polopravd, časem se vytvoří dva základní mentální typy.

První typ je člověk, který vcelku s režimem souhlasí, má sklon pokřivenou realitu přijmout. On si to i uvědomuje. A nevyvolá to v něm protest nebo nutnost lež pojmenovat. Jednak mu v tom brání vlastní zájem, který má s režimem spojený, jednak nechuť riskovat život v opozici. Protože však normální člověk nebývá schopen cynického souhlasu se lží, uhýbá konfliktu tím, že se sám vnitřně s uváděnými tvrzeními ztotožňuje. Ve výsledku se stává čistým praktickým typem pragmatisty: to, co se mu dříve jevilo jako lež, přijímá jako pravdu praktickou, jejíž pravdivost je dána prospěšností, a může tedy být den ze dne stejně proměnlivá, jako je proměnlivá prospěšnost. Ospravedlněním se stává „dnešek“, anonymní „dnešní doba“, která „vyžaduje“ nebo „přikazuje“.

Druhý typ, kterého Marek definuje jako člověka, který je v odporu k totalitnímu režimu, se chová jinak. Především má zvýšený sklon všechna tvrzení přijímat s podezřením. Včetně všech zpráv a nařízení, jež od režimu přicházejí. Navíc se často stává, že jeho podezřívavost je na místě, a tím se jeho nedůvěra posílí. Jenže se to stane i u zpráv pravdivých a především u takových, které nemá možnost si žádným způsobem ověřit.

Trvá-li tento stav dosti dlouho, zesilují se přirozené skeptické sklony mentality a vytvářejí nakonec typ skeptika, který se nejprve bránil propagandě tím, že jejím tvrzením a zprávám zásadně nevěřil, až ponenáhlu přestal věřit jakýmkoli zdrojům informací, i těm pravdivým. Částečná skepse má vždy sklon rozšířit se na skepsi obecnou. Jakmile dosáhne určité šíře a hloubky, ničí i víru ve vlastní věc, ba i víru v sebe, podlamuje výbojnost a odolnost, a nezřídka i charakter. Od skepse není daleko k mravnímu cynismu. A tím totalitní propaganda dosahuje svého cíle: zlomila odpůrce vnitřně tím, že v něm vyvolala obecnou skepsi. Skeptik není nebezpečný žádnému režimu, nebezpečný je jenom ten, kdo věří v něco jiného.

Nathan si uvědomoval, že jako příslušník generace vychovávané pod vlivem komunistické propagandy si tuto mravní bídu nese v sobě. Všechny strachy, podezřívání a nedůvěru ke všem a ke všemu. Nedal se cestou pragmatiků vstupujících do strany a podle Markova dělení byl skeptik. Ale ať pragmatik, nebo skeptik – oba dva typy, podle Marka, jsou mravně vadné a společensky nežádoucí. Jsou to typy odosobněné, násilně zbavené vnitřní kontinuity a charakteru. Takoví lidé nejsou nositeli demokratické myšlenky a musejí být pro demokracii nejprve převychováni. Demokracie totiž vyžaduje právě opačný typ člověka, člověka odpovědného sobě i těm zákonům a zásadám, ve které věří. Demokracie nemůže být založena na praktickém pragmatismu, rozpadla by se proto, že jí chybí ta hrubá donucovací moc, která si pěstuje a ovládá podle svých záměrů amorální pragmatismus občanů ve státě totalitním. Demokracie však nemůže být budována ani ve skepsi, i když je svou podstatou tolerantní: právě demokratická svoboda totiž vyžaduje silnou víru v trvalé mravní hodnoty.

Nathan byl jako skeptik spolu s většinou společnosti zavěšen v jakémsi stavu beztíže.

Říká se, že v osmdesátých letech šoustal kámen cihlu. Žil tím, co bylo teď a tady. Generace bez budoucnosti.

Přesto měl pocit, že toto přežívání je jen předehra, foršpan, předstupeň ke skutečnému životu. Jen nevěděl, kdy ten skutečný život přijde a jak bude vypadat.

Ten přišel v roce 1989. V listopadu se televizní pracovníci rozdělili do několika skupin. Dosavadní vedoucí parta ztratila hlavu a nevěděla, jestli má ustupovat, útočit, nebo přejít do ilegality. Někde se zavřela a mezi lidi nechodila. Druhá – to byla ta revoluční, stávkový výbor – se scházela s tou první a za zavřenými dveřmi vyjednávala převzetí moci. Třetí se utvářela z těch, kteří v tomto přelomovém období zavětřili šanci a usilovali o to, dostat se na posty těch z první party. Pak tam byla parta, která s různou intenzitou kolaborovala s režimem, byla tzv. „u lizu“ a rozhodovala, kdo z umělců bude nebo nebude pracovat. Ta se klepala strachy, co se stane, až se otevřou archivy a přijde se na to, co všechno dělala a co bude dělat, až ji nahradí ti, kteří dosud dělat nemohli. Tam často patřili režiséři, hlavní kameramani, redaktoři, dramaturgové a vedoucí všeho druhu. Byla velmi početná, ale přeci jen největší skupinu tvořil solidní střední stav – technici, odborníci, běžní kameramani a inženýři, kteří vyčkávali, jestli převezme moc ta nebo jiná parta, aby se zase mohli vrátit k práci.

Nathan měl vstup do všech těchto prostředí vyjma té party, která by nejradši opět do Československa pozvala sovětské tanky jako v osmašedesátém. Chodil na setkání tam, kde se tvořila nová budoucnost – do Laterny magiky, filmového a Činoherního klubu –, sledoval debatu a uvědomoval si, jak o „životě ve svobodě“ a demokracii nic neví. Měl v tom bordel. Vyrůstal v tuhé normalizaci sedmdesátých let. Měl jasno v tom, co nesmí. Ale v tom, co může, jasno neměl. Jako když vypustíte zvíře držené v kleci do volné přírody. Vždycky chtěl do Ameriky a teď byla příležitost. Když se mu tam zalíbí, zůstane, když ne, uvidí celou situaci z jiné perspektivy. A naučí se konečně anglicky.

Kotvy zvedl v únoru 1990. To už měl plný zuby porevolučního chaosu a euforie. Bylo mu dvaatřicet. Nespokojený mladý muž. Bez závazků a bez smysluplné budoucnosti.

Na mejdanu, který kvůli němu Jana zorganizovala, se sešlo tvrdé jádro večírků, které pořádali před revolucí. Ivan, Honza, Jirka s manželkami, milenkami nebo bez. Nikdo nic moc neřekl a přitom mluvili pořád jeden přes druhého, skákali si do řeči, každá replika byla dobrá jako smeč na vtip a bonmot. Někdy se povedl, někdy ne. Žertíky, špičkování…

Nathan si po roce v Americe odvykl. Byla to velká legrace, jen se nechytal. Byli rychlí a on pomalý.

Pochopil emigranty, kteří si připadají jako vyvrženci, když se vrátí domů. Jakýsi efekt klubu, jak se říká, holek, který spolu kamarádí, a oni z toho klubu vypadli.

Jana si jeho rozpaků všimla. Vzala ho za ruku.

„Už se takhle stejně nikdo neschází. Mejdany se nedělaj, to jen tenhle, kvůli tobě, že ses vrátil…“

Není čas, kapitalismus si žádá celého člověka.

Bylo fajn, že se kvůli němu sešli.

V následujících dnech uskutečnil spanilou jízdu po kamarádech. Sešel se také s Ondřejem. Znali se s konzervatoře. Ondřej už za komunistů vlastnil hudební studio. Produkoval desky a psal hudbu k filmům. S jeho muzikou Nathan ozvučoval televizní pořady a filmy. Občas dostal kšeft od Armádního filmu – například ozvučit instruktážní film o správné ústrojnosti vojáka. To byl dvacetiminutový němý film, pod kterým běžela hudba, a k němu byl namluvený komentář. Bylo to za skvělé peníze, jak pro toho, kdo tam tu muzika dal, tak pro jejího autora. Na rozdíl od televizního hudebního archivu byla Ondřejova hudba moderní, kvalitně nahraná a pracovala s tehdy nastupujícími „samplery“ – přímo v klávesách nebo přídavných zařízeních uloženými zajímavými a neobvyklými zvuky včetně lidských hlasů a klasických nástrojů. Autor hudby nemusel mít plné studio muzikantů, stačily jedny klávesy s nasamplovanými zvuky a hned měl v obýváku symfoňák.

„Dělám muziku pro reklamní šoty, zvukový předěly – jingly, znělky. Teď si u mě z Ameriky objednali elevator music, to je hudba do výtahů, obchodních domů nebo do telefonů, když čekáš, až tě někam přepojej – je to obrovský byznys,“ chrlil ze sebe Ondřej.

„Co hodláš dělat?“ zeptal se.

Nathan pokrčil rameny.

„Možná že bych pro tebe něco měl. Vím o lidech, například z bývalých pézetek, který si za komunistů ulili venku prachy a hledají, kam je tady vrazit. Chlapče, vrátil ses do doby zlatý horečky, je to tu Klondike.“

„Pézetka“ byla zkratka pro podniky zahraničního obchodu – obchodní společnosti, které se v socialistickém Československu zabývaly zprostředkování dovozu a vývozu. Do jisté míry fungovaly na tržních principech a jejich zaměstnanci se dřív než kdokoliv jiný naučili pohybovat v prostředích pro většinu našinců nedostupných. V pézetkách pracovali absolventi škol zahraničního obchodu, kteří uměli několik jazyků, měli rozhled, zkušenosti a známosti. S těmito dispozicemi byli po roce 89 schopní realizovat projekty, na které naprostá většina obyvatel Československa neměla znalosti ani dostatek sebedůvěry. Byli připraveni na podnikání dávno před spuštěním ekonomické transformace. Z jejich řad vycházela nová podnikatelská elita. Pézetky ale většinou nepřežily rozpad RVHP přesto, že oproti firmám vznikajícím na zelené louce měly řadu výhod – zkušené lidi, kontakty v zahraničí a často vlastní peníze nebo kapitál zahraničních majetkových účastí. Nebyly konkurenceschopné a lidi v nich byli sólisti, kteří dělali hlavně na sebe.

„Mám kamaráda, jeho táta řídí jednu akciovku, hledá člověka s angličtinou,“ řekl Ondřej.

„Co dělá?“

„Obchoduje se vším možným. Marcel tam řídí oddělení propagace, ale jinak je spisovatel. Napsal námět na film, já jsem mu přivedl jednoho producenta z Cinecitta… Víš,co je Cinecitta?“

Nathan se zatvářil nejistě.

„To jsou obrovský filmový ateliéry v Římě. Fellini tam třeba točil – takový italský Hollywood. Ten z tý Cinecitty je takový mladý italský gigolo a má milence, nějakého Paola, staršího chlápka, bohatýho, má po světě módní butiky. Neviděl jsi je? Jsou i v Americe. Paolo Fashion?“

Nathan zavrtěl hlavou, jako že je nezná.

„Chtějí tady získat televizní licenci. Shání na to domácího partnera, a to by mohla být ta Marcelova firma.“

„A co s tím má dělat ten námět na film?“

„No, to je zatím Marcelova představa, že by mu Italové natočili ten jeho film. Částečně by do toho filmu dal peníze Marcel, respektive jeho táta, a ty Italové. Jednání jsou teprve v začátcích, ale podle mě je daleko zajímavější ten projekt privátní televize. Mám se zeptat, jestli by tě nevzal?“

Nathan se včera zastavil u kamarádky, která s ním dělala v televizi, a ta mu vyprávěla, že ti, kteří odhadli dobu, říkali: Když vy jste ještě cinkali klíči na Václaváku, my jsme si uvázali kravatu a šli do banky pro první půjčku.

„Oni jezdí teďka takovýma velkýma autama, drahýma, jak se jmenujou, Ford Scorpio,“ říkala.

Není cesty zpátky, je třeba upřít pohled do budoucnosti. Znakem úspěchu je úvěr v bance a Ford Scorpio, řekl si Nathan a na nabídku kývl. Ondřej domluví schůzku.

Marcel Ionov vystudoval na FAMU scenáristiku, obdivoval Hemingwaye a jako on musel denně napsat alespoň pět set slov. Snažil se psát pravidelně od osmi hodin ráno, někdy svou denní dávku stihl už v jedenáct dopoledne, jindy se s ní trápil do čtyř odpoledne.

Marcel měl ještě jednu vášeň, a to byl sex. Sex ráno, sex večer, sex přes den. O sexu mluvil, sex provozoval, o sexu se mu zdálo. Svou ženu přivedl do jiného stavu už v sedmnácti letech.

Měl přečtené všechny knihy svého velkého vzoru. Studoval Hemingwayovy úsporné vyjadřovací prostředky a snažil se psát v krátkých větách. Jeho dialogy byly odpozorované z reálného života a stejně jako jeho vzor našel zalíbení v dlouhých vnitřních monolozích.

Jen jednou ho velký Ernest zklamal, a to když si Marcel za drahé peníze koupil starý americký vojenský spací pytel, aby zkusil, jestli v něm může souložit, jako to udělali v knize Komu zvoní hrana Robert Jordan s Marií. Když zjistil, že to nejde, otřáslo to s ním, ale na svůj vzor nezanevřel.

Marcel byl pro mnoho lidí těžko stravitelný. Rád se chlubil, všude byl a všechno znal. Dělal to však s osobitým šarmem, většinou dvojsmyslným, a byla s ním sranda.

Jeho tatínek byl potomek ruských emigrantů, který si Marcelovu maminku přivezl z Ruska ze studií. Celý život pracoval v zahraničním obchodu a prakticky byl pořád na cestách.

Pan Ionov byl konzervativní muž, rodina na prvním místě, žena v domácnosti. Marcela i jeho rodinu finančně podporoval, nechal ho tvořit, ale požadoval za to pomoc. Posekat trávu, prořezat stromy, postarat se o obchodní delegaci, která přijela do Prahy, nejčastěji sovětskou, odvézt kufry na letiště, něco přivézt, zařídit a tak. Marcel si zrovna finančně nevyskakoval, ale rodinu zajistil. Mohl se věnovat svému psaní. A sexu.

Vzhledem ke svým obchodním zkušenostem a kontaktům byl pan Ionov záhy po revoluci muž na svém místě.

Ondřej a Nathan navštívili Marcela ve společnosti Miass Export Import, a.s. V kanceláři bylo plno nábytku, který před nedávnem pravděpodobně zdobil pracovnu nějakého generálního ředitele velké firmy. Možná ministra.

„Máš tu smlouvu?“ zeptal se Marcel hned poté, co Ondřej Nathana představil.

„Jakou smlouvu?“

„Na můj film… Vymyslel jsem skvělý námět,“ začal vykládat Marcel Nathanovi.

„Je to o jednom chlapíkovi, kterýmu vysává energii televize, jak na ni furt čumí. S pomocí kamarádky, která pracuje na gyndě, přijdou na to, že skrze tu televizi se mimozemšťani snaží lidi, tedy televizní diváky, úplně vycucnout a ovládnout lidstvo. No a ten hlavní hrdina s tou holkou z gyndy…“

„Marceli, Marceli… stop, prosím tě. Nathan shání práci.“

„Proč ta holka pracuje právě na gyndě?“ zeptal se Nathan se zájmem.

„Zajímavý, viď? Gynda je důležitá, ona ta holka totiž zjistí, že u mužů sice dochází k vyčerpání energie, ale u žen, tedy divaček, dochází tímto způsobem k oplodnění a…“

„Marceli, prosím tě, našel jsem ti někoho, kdo mluví anglicky, jak jsi chtěl. Nathan akorát přijel z Ameriky.“

„Kdy ses vrátil, co děláš?“ zaregistroval konečně pořádně Nathana Marcel.

Ten se nadechl k odpovědi, ale Marcel mu skočil do řeči.

„S tátou děláme velký věci. Kšefty za miliony. Jedeme, jedeme… Ty prý umíš perfektně anglicky.“

Nathanova angličtina nebyla žádná Oxford English, učil se ji na Public School v China Townu v New Yorku, v public kursech v Austinu v Texasu a pak samozřejmě v práci v hospodě, na ulici… Nathan může číst, psát, celkem rozumí a vymáčkne se. Když ale hovor zhoustne do nějaké filosofické nebo obchodní debaty, není si tak úplně jist, že to, co říká, je úplně to, co by rád, aby si ti druzí z rozhovoru odnesli. Respektive není si jistý, že vždycky obě strany mluví o stejné věci.

Snažil se například jednomu chlapíkovi v New Yorku vysvětlit, co za komunistů v Československu dělal. Říkal, že pracoval v televizi na pořadech. Že byl takový showmaker. Člověk, který spolupracuje na show. Je to jasné? On pořád kýval, jako že rozumí. Pěkně se jim ta konverzace rozvinula. Když skončili, chlapík se zeptal: „A jak se jmenovala ta továrna, kde jsi vyráběl ty boty?“

Jaký boty, do prdele?

Chvilku jim trvalo, než si vysvětlili rozdíl mezi slovy showmaker a shoemaker. Tedy mezi výrobcem show a výrobcem bot.

Nathan moc z toho, co Marcel říkal, nepochopil. Mluvil hlavně o projektech, které měl v hlavě, a Nathan tak nějak nebyl schopen rozlišit, co je Marcelova představivost a co skutečně firma dělá. Marcel mu nabídl, že se na těch velkých věcech může také podílet.

A tak si spolu plácli. Nathan nastoupí okamžitě, ve smlouvě bude mít referent a na vizitce manažer. A bude pomáhat realizovat ty úžasné projekty.

Společnost Miass Export Import potřebuje mladé muže, kteří se nebojí výzev nové doby. Nathan byl připraven.

[1]

Vzpomínky leteckého navigátora Johna Nichola pro BBC News na první den operace Pouštní bouře v první válce v Zálivu ze dne 17. ledna 1991.

[2]

Válka v Perském zálivu začala rozsáhlou leteckou kampaní spojeneckých vzdušných sil 17. ledna 1991.

[3]

Pedagog, filosof, psycholog, sociolog, publicista, překladatel a literát (pův. jm. František Müller; 1913–1987), Psychologie propagandy.

3.

BORIS OTEVŘEL OKNO. Kdo ho zná, myslí si, že je Rus. Boris je ale Rusín. Jeho příjmení Hrabowski naznačuje, že má polské předky. Příjmení dostal po matce, otce nikdy nepoznal. Maminka říkala, že jejich předkové byli šlechtici, kteří měli velký majetek ve Lvovské oblasti, o který je po invazi v roce 1939 Rusové připravili. Celá rodina skončila v gulagu a maminka byla dána na převýchovu do ruské rodiny.

Boris se narodil v Kyjevě a získal sovětské občanství, pak si maminka vzala inženýra z Prahy, který studoval v Rusku. V Čechách Boris získal československé občanství, na vysoké škole emigroval do západního Německa a tam získal německé občanství.

Boris se ke své osobě nevyjadřuje ani se nehlásí k žádné národnosti. Nehlásí se nikdy k ničemu a k nikomu. Je kosmopolita. Když se ho někdo na něco zeptá, odvede řeč jinam. Například když se zeptáte: „Jak se máte, Borisi,“ odpoví otázkou: „A vy?“

Učili jsme se, že odpovídat na otázku otázkou je neslušné. Pokud nemáte zvláštní výcvik. Boris Hrabowski zvláštní výcvik má.

Bydlí ve vile v přízemí v bytě ministerstva vnitra, ale disponuje s ním ministerstvo zahraničních věcí. Přidělování bytů, které za komunistů sloužily tajným službám ke konspiraci, k odposlechu a podobně, ovládla protekce a úplatky.

Byt mu dohodil známý z ministerstva zahraničí. Jako navrátivší se emigrant s nemocnou manželkou a třemi dětmi dostal přednost. Netřeba říkat, že nic takového nikdy neměl, byl to typický sólista, a pokud potřeboval ženu, bylo to vždy jen za jedním účelem. K tomu bylo v Německu dost zařízení. Erotický business byl nakonec po revoluci jedním z nejrychleji se rozvíjejících odvětví v Československu.

Jeho byt není nic moc. Je vlhký a je cítit zatuchlinou. Ve čtvrti jsou byty lepší. Bydlí v nich zbohatlíci, lidi se známostmi, umělci a pár potomků původních majitelů vil, kterým je komunisti nesebrali. Asi proto, že sami byli komunisti.

„Dobrý den, co říkáte, jak bude dneska?“ pozdravila Borise maminka s malým chlapečkem.

„Co myslíte vy?“ vykroutil se z odpovědi Boris.

„Už aby bylo jaro,“ usmála se Sylvia Drienková a pokračovala dál ulicí směrem ke školce.

Boris jí pokynul a zase okno zavřel.

Hnusné počasí.

Charakter čtvrti byl takový maloměstský, parčíky s lavičkami a pískovišti pro děti, vzrostlé stromy s malým provozem. V uličkách občas parkovalo nějaké auto, ulice byly úzké, a tak auta zčásti stála na ulici a zčásti na chodníku. Když čtvrť stavěli, nepočítali s tím, že bude tolik aut. Jen honosnější vily měly garáž.

Lidé se tu většinou znali, i když ne tak dobře jako na vesnici, ale lépe než ve vnitřní Praze. Tak to alespoň bylo do revoluce. Po ní se tu obyvatelé dost vyměnili a někteří byli naprosto neviditelní. Jako ti z té bílé funkcionalistické vily. Možná že patřila Židům, kteří skončili v koncentráku nebo emigrovali, anebo vůbec ne, možná že byla tak velká, že ji komunisti bez pardonu znárodnili. Vila byla zjevně nedávno rekonstruovaná a její bílá fasáda dominovala celé ulici.

Najednou z ní vyběhli tři muži. Hned za brankou jim něco popadalo na zem. Byly to revolvery a pistole, smýkaly se po chodníku, a jen tak tak, že neskončily v kanále.

„Do prdele,“ vykřikl jeden z nich.

Muži se sehnuli, v letu je posbírali a naskákali do auta, které vzápětí vyrazilo, až mu zahvízdaly pneumatiky. Z parkujících aut se odlepilo jiné a pověsilo se za něj. Sledované auto zpomalilo kvůli odbočení, a ve chvíli, kdy se dostalo na hlavní, řidič přidal. Druhé se drželo na dohled. Kontakt ztratilo na semaforech, kdy první projelo už na červenou a druhé muselo zastavit, jinak by se srazilo s rozjíždějící se kolonou.

„Kurva,“ šlápl prudce na brzdu řidič.

Sylvia Drienková si nebyla jistá, že to, co viděla, skutečně viděla. Branka zůstala otevřená, podívala se do oken domu, byla tmavá, nebylo nic vidět.

„Mami, pojď už,“ vzal ji za ruku Janko, „mně je zima.“

Váhavě ho poslechla.

Asi za deset minut po incidentu zastavila před domem, kde bydlel Boris Hrabowski, černá volha. Z auta vystoupil muž v klobouku a zazvonil na zvonek. Po chvíli se ozvalo odemykání, domovní dveře se otevřely a muž vstoupil dovnitř.

„Privjet, Boris,“ usmál se muž. V přítmí krempy se zablýskl zlatý zub.

„Privjet, Valerij,“ opětoval pozdrav Boris.

„Dáš si čaj?“ zeptal se Boris svého hosta, Valerije Torstena, vojenského přidělence na sovětské ambasádě.

„Dám si rád, venku je hnusně,“ odpověděl Torsten, sundal si zimník, odložil klobouk a posadil se.

„Tak, jak je doma? Byls v Kremlu?“ zeptal se Boris.

„Právě jsem přijel. Je tam dusno. Američani vědí takřka o všem, co se v Kremlu děje. Hledá se, kde je ten krtek. Podle mě stopy vedou k novým Gorbačovovým lidem. Jsem si jistý, že se CIA spolupracují na jeho přímý rozkaz.“

Možná že mezi novými Gorbačovovými lidmi měla CIA své agenty, ale v roce 2002 sdělil agent CIA Tony Mendes britskému deníku Observer, že získávala informace především z odposlechů umístěných v tunelech pod Kremlem. CIA pro spolupráci získala důstojníka 16. správy KGB, která měla na starosti tajné spojení – mluví se o něm jako o „majoru Pjotru Leonovovi“. Mendes, několik jeho kolegů a „Leonov“ s manželkou v roce 1987 ve Sjezdovém paláci zhlédli balet Coppelia. Během představení se technik CIA spustil do podzemního tunelu a za pomoci plánů, počítače a družicové navigace došel až pod Sjezdový palác v Kremlu k místu, kde je komunikační centrála KGB. O přestávce si „Leonov“ a jeho manželka vyměnili na toaletách se dvěma důstojníky CIA v roli uvaděčů oblečení. Dvojice falešných uvaděčů odjela služebními výtahy do podzemí. Tam americkému specialistovi pomohla připojit na komunikační uzel odposlechovou aparaturu. Vzápětí vyvezli Američané „majora Leonova“ s manželkou přes jeden pobaltský přístav na Západ. „Po několik let to byl vysoce ceněný zlatý důl,“ citoval Mendese britský deník Observer.

„Kam ten svět spěje?“ položil si otázku Torsten polohlasem spíše pro sebe. Boris si chystal náčiní na čaj a Torstena možná ani neslyšel.

„Letěl jsem společně s Aboimovem[4], chce vědět, jak probíhá odchod vojsk. Taky se sejde s Československou stranou,“ řekl Torsten už nahlas.

Samovar byl moderní, nemuselo se v něm topit dřevěným uhlím. Měl v sobě spirálu. Když byl Boris doma, udržoval v něm vodu předehřátou, protože samovar nebyl tak výkonný jako varné konvice ze Západu a ohřátí vody trvalo dlouho. Neměl termostat ani vypínač. Boris zasunul zástrčku do zásuvky, aby vodu přivedl do varu. Moc se nesoustředil na to, co Torsten říká, tak jen položil řečnickou otázku: „Odsun probíhá podle plánu, ne?“

„To jo, ale máme tady ty jaderný náboje do děl, o kterých politici nevědí.“

Voda v samovaru začala vřít. Hrabowski vyndal zástrčku a zalil velkou porci čaje nasypaného do malé konvičky. Tam se bude čaj pár minut louhovat, aby vznikla silná esence. Síla čaje se potom reguluje mírou čajové esence z konvičky a vody ze samovaru.

„Dáš si k tomu cukr a citron?“

„Marmeládu nemáš?“

Klasicky se po ruském způsobu pije čaj přes cukr, někdy s plátkem citronu nebo lžičkou husté marmelády.

Když Torsten dostal svůj čaj, ale bez marmelády, kterou Hrabowski neměl, zamyšleně míchal lžičkou a pokračoval: „Ty náboje odtud musíme dostat. Nenápadně,“ ohnul se pro tašku, kterou měl opřenou o nohu stolu, rozepnul ji a vytáhl složku. Bylo na ní anglicky napsáno „Red Mercury“.

„Červená rtuť?“ podíval se mu Boris přes rameno.

„Potřebujeme kouřovou clonu. Nechci, aby se mi tu při tom motaly tajné služby. Zabavíme je, rozhoď to mezi svoje kontakty,“ řekl a natáhl k Borisovi ruku se složkou.

Hrabowski kývl a převzal si ji, „jako rybičkám v akváriu, aby měly potravu,“ řekl.

„A teď mi ještě nalej čaj,“ podal Torsten šálek Borisovi. „A dej mi tam víc vody.“

[4]

Profesionální sovětský diplomat Ivan Aboimov v roce 1991 odpovídal přímo Gorbačovovi a měl na starost odchod sovětských vojsk.

4.

NAPRAŽSKÉM HRADĚ vkanceláři poradce prezidenta republiky seděli tři muži.

„Ty Taurusy jsme měli jen zapáskem kalhot, protože navnitru neměli pouzdra,“ rozčiloval se šéf ostrahy White House, když vysvětloval, proč jim vypadly pistole nachodník, „vzali jsme si je natu dnešní akci naíránskou ambasádu…“

„Viděl to někdo?“

„Byla tam ženská smalým klukem, no apak se nanás někdo pověsil, ale to jsou chlapci zFISky, poznám je podle auta. Umím se jich zbavit, mám nato trik,“ chlubil se šéf ostrahy.

Ne že by znal všechna auta používaná kontrarozvědkou, ale zpovahy věci to byla auta vždy nenápadná, šedivá nebo béžová. Pro cvičené oko byla nápadná svou nenápadností.

„Pokud se ten dnešní incident objeví vnějakém hlášení, řeknu náměstkovi, ať ho stopne. Zeptej se naFIS, jestli to byli oni,“ kývl poradce navelitele White House.

Pokud to bylo auto FIS, tedy civilní kontrarozvědky, těžko to přiznají, říkal si vduchu velitel.

Vtajných službách vporevoluční době bylo nových lidí málo. Lustrace probíhaly pomalu anajedné hromadě byli estébáci inoví zpravodajci. Vládla anarchie. Bojoval muž proti muži, řeklo by se. Šlo omoc.

Bylo to také období přesunu obrovského majetku. Zvlastnictví státu dosoukromých rukou. Komunistický majetek, firemní majetek, odborářský majetek, majetek SSM, majetek organizací národní fronty… Když měl někdo dobré informace aznal lidi, mohl se zabezpečit nacelý život. Byla to jedinečná historická příležitost. Ne každému se poštěstí, že nastane zrovna zajeho života.

Také to byla doba velkého chaosu bez pravidel. Čím větší zmatek, tím pro bojovníky omoc amajetek lépe. Estébáci zasévali zmatek, zmar adezinformace záměrně. Noví lidé znezkušenosti. Buď si nechali leccos nabulíkovat, nebo zavším viděli nějaký záměr, zpravodajskou hru ašpionáž.

„Proč natom nedělá FISka?“

„Dělá natom,“ odpověděl suše poradce, „vy snimi ale budete jednat oficiálně,“ podíval se nahodinky.

Table of Contents

1.

2.

3.

4.