Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

doc. PhDr. Martina Fasnerová, Ph.D.

PRVOPOČÁTEČNÍ ČTENÍ A PSANÍ

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6801. publikaci

Recenzenti:

doc. PaedDr. Simoneta Babiaková, Ph.D.

PhDr. Jitka Petrová, Ph.D.

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Vojtěch Kočí

Formát ePub Štěpán Böhm

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Počet stran 288

Vydání 1., 2018

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

Cover Illustration © Depositphotos / amelaxa

ISBN 978-80-271-0977-7 (ePub)

ISBN 978-80-271-0976-0 (pdf)

ISBN 978-80-271-0289-1 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Fasnerová, Martina

Prvopočáteční čtení a psaní / Martina Fasnerová. -- Vydání 1. -- Praha : Grada, 2018. -- (Pedagogika)

České a anglické resumé

ISBN 978-80-271-0289-1 (brožováno)

373.2 * 373.3 * 811.162.3 * 37.016:028-028.31 * 37.016:003-028.31 * 003.03/.09 * 37.091.3 * 028.1 * 003 * 37.012 * (437.3) * (048.8)

- předškolní výchova

- základní vzdělávání

- čeština

- čtení

- psaní

- vyučovací metody

- čtenářská gramotnost

- písmo -- Česko -- 21. století

- pedagogický výzkum -- Česko -- 2016

- monografie

373.2/.3 - Předškolní a primární výchova a vzdělávání [22]

O autorce

Doc. PhDr. Martina Fasnerová, Ph.D., přednáší od roku 2007 Didaktiku elementárního čtení a psaní na Pedagogické fakultě Univerzity Palackého v Olomouci. Do jejího portfolia patří také práce se studenty v oblasti pedagogických praxí u oboru učitelství pro 1. stupeň ZŠ a věnuje se i výchově a vzdělávání mimořádně nadaných dětí v primární škole. Na základní škole učila od roku 1990 do roku 2007, a to jak na prvním, tak na druhém stupni. Má vystudované obory učitelství pro 1. stupeň ZŠ s rozšířenou hudební výchovou a český jazyk a literaturu pro 2. stupeň ZŠ. Byla učitelkou-elementaristkou a ve svých publikacích vychází zejména ze své pedagogické praxe na základní škole. V roce 2010 složila rigorózní zkoušku, získala titul PhDr. a ve stejném roce obhájila i disertační práci a stala se doktorem filozofie v oboru pedagogika (Ph.D.).

V roce 2015 byla habilitována v oboru pedagogika na PdF UP v Olomouci.

Úvod

Předkládaná monografie Prvopočáteční čtení a psaní má své nezastupitelné místo v oborových didaktikách, kam patří. Zejména v aktuálním pojetí výuky elementárního čtení a psaní, v návaznosti na stávající kurikulum se jak studenti pedagogických fakult, tak i samotní učitelé-elementaristé stále častěji obrací na odborníky s otázkou, jak nejlépe a nejefektivněji naučit žáky v prvních třídách číst a psát. Elementární čtení a psaní má v současné době významný přesah také do jiných disciplín, ale zejména se orientuje na splnění podmínek v souvislosti s rozvojem gramotnosti. Lze tedy konstatovat, že základním pojetím filozofie čtení a psaní v primárním vzdělávání je především položit základy čtenářské a písařské gramotnosti jako základní součásti všech ostatních gramotností.

Cílem předkládané monografie je nastínit problematiku didaktiky čtení a psaní v dnešní složité a na možnosti velmi bohaté době, jakým způsobem elementární čtení a psaní začínající čtenáře i písaře naučit. Jen pro psaní existují minimálně dvě písemné předlohy. Jedna upřednostňuje vázané písmo, druhá písmo nevázané. Záleží na učiteli, respektive řediteli školy, na zaměření školního vzdělávacího programu a zároveň na požadavku rodičů, kterou písemnou předlohu pro své začínající písaře upřednostní. V předkládané publikaci se danou problematikou poměrně podrobně zabýváme. Je však na učiteli-elementaristovi a jeho přesvědčení, aby vybral takovou předlohu pro nácvik psaní, která bude z jeho pohledu pro žáky ta nejlepší. Ovládání písemné komunikace je jednou z podmínek písařské gramotnosti, bez které se v současném civilizovaném a globálním pojetí výuky zcela určitě neobejdeme.

Písařská gramotnost je součástí čtenářské gramotnosti, i když musíme podotknout, že s tímto pojmem kurikulární dokument (RVP ZV) pracuje velmi marginálně. Přesto jsou čeští žáci testováni v mezinárodních výzkumných projektech PISA a PIRLS a jejich výsledky jsou srovnávány s výsledky žáků z jiných zemí, a to zejména ve čtenářské gramotnosti. Původní výsledky srovnávacích testů v počátcích testování byly pro české žáky poměrně neutěšené, v poslední době se však situace stále zlepšuje. Je to možná i tím, že se v České republice objevuje stále více projektů zaměřených na rozvoj čtenářské gramotnosti u žáků s povinnou školní docházkou a zároveň dochází ke zvýšené podpoře čtenářství v rámci výuky a vzdělávání na základních školách rozvíjené nejen učiteli, ale také různými veřejně prospěšnými organizacemi.

V neposlední řadě je třeba zmínit i výukové metody, které mají pro efektivní nácvik elementárního čtení a psaní nepostradatelný význam. Právě otázkou výukových metod se zabývá předkládaná publikace, a to nejen těch metod, které používáme výhradně pro nácvik čtení a psaní, popřípadě metod alternativních, ale také celou řadou metod rozvíjejících čtenářskou a písařskou gramotnost žáků v primární škole.

Tato kniha mapuje i výzkumná šetření, a to v několika fázích. Nejenže odkazuje na závěry již proběhlých výzkumných šetření, která autorka realizovala během své dlouholeté pedagogické praxe, jako jsou například rychlost písma nebo význam nové písemné předlohy Comenia Script, ale seznamuje také s výsledky posledního výzkumného šetření, jež bylo realizováno v roce 2016 a týkalo se čtenářských kompetencí dětí a žáků v primárním a preprimárním vzdělávání z pohledu pedagogů mateřských a základních škol.

Odborná publikace je určena převážně studentům pedagogických fakult, ale také všem, kteří se zajímají o nácvik elementárního čtení a psaní v současném pojetí v českém prostředí.

autorka

Vymezení pojmů

Čtenářská gramotnost – komplex vědomostí a dovedností jedince, které mu umožňují zacházet s písemnými texty běžně se vyskytujícími v životní praxi (např. železniční jízdní řád, návod k užívání léků…). Jde o dovednosti nejen čtenářské, tj. umět texty přečíst a rozumět jim, ale také dovednosti vyhledávat, zpracovávat, srovnávat informace obsažené v textu, reprodukovat obsah textu aj. (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 42).

Čtení – druh řečové činnosti spočívající ve vizuální recepci znaků (slov, vět, jazykových symbolů), jež jsou podnětem pro myšlenkovou činnost (porozumění významu znaků). Proces čtení zahrnuje několik fází, jejichž výsledkem má ideálně být porozumění čtenému textu a vnitřní zpracování příslušné informace (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 34).

Foném – nejmenší funkční jazyková jednotka, která rozlišuje význam slova; ve fonologickém systému má rozlišovací platnost (Lotko, 2000, s. 36).

Funkční gramotnost – vybavenost člověka pro realizaci různých aktivit potřebných pro život v současné civilizaci. Je to gramotnost v oblasti literární, dokumentové a numerické, například dovednost nejen číst, ale také chápat složitější texty, vyplnit formulář, rozumět grafům, tabulkám a podobně (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 67).

Grafém – základní jednotka grafické soustavy jazyka (Lotko, 2000, s. 42).

Gramotnost – dovednost jedince číst, psát a počítat; získávána obvykle v počátečních ročnících školní docházky. V tomto smyslu jde o „základní gramotnost“, která je předpokladem jak dalšího vzdělávání, tak celkového uplatnění jedince ve společnosti (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 85).

Ideografie – „ideografie je psaní pomocí ideogramů“ (Kraus, 2008, s. 335).

Ideogram – znak pro určitý pojem mající konvencí ustálenou podobu obrázku; ideogramy jsou komplexní znaky pro pojmy zahrnující slabičné a abecední znaky (Kraus, 2008, s. 335).

Koruptely – porušené místo v textu, zpravidla rukopisném (Kraus, 2008, s. 446).

Paleografie – pomocná historická věda, která se zabývá správným zařazováním místních a chronologických písemných památek a také jejich správným čtením (Kraus, 2008, s. 587).

Paměť – soubor psychických procesů, umožňující vštípení (zapamatování), uchování, vybavení vjemů, poznatků, pohybů, zkušeností (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 152).

Percepce (vnímání) – proces získávání a zpracovávání podnětů, informací, které neustále přicházejí jak z okolního, tak vnitřního světa daného člověka. Vnímání není záležitostí jen smyslů, ale také kognitivních a motivačních procesů, vlivu sociálního prostředí, výcviku (Průcha, Walterová, Mareš, 2009, s. 273). Zraková a sluchová percepce.

Piktografie – způsob psaní pomocí piktografů, tzv. obrázkové písmo (Kraus, 2008, s. 621).

Piktogram – grafický znak znázorňující sdělení obrazem, jehož podoba a čtení nejsou pevně stanoveny, neváží se na určitý jazyk (např. dopravní značka) (Kraus, 2008, s. 587). V této souvislosti se při podrobném zkoumání dané problematiky můžeme setkat i s pojmem „ideogram“.

Psaní – písemné zaznamenávání něčeho, být znalý písma, mít ve škole hodinu psaní (Slovník spisovné češtiny, 2009, s. 341).

1.Vývoj písma

Opísmu se dá zcela jednoznačně konstatovat, že patří mezi nejvýznamnější lidské výtvory avynálezy. Prostřednictvím písemných památek se dozvídáme ohistorii již zaniklých národů adodnes jsme vúžasu nad tím, jaké materiály aprostředky dokázali lidé vdobách minulých použít, aby zaznamenali své myšlenky, zkušenosti avynálezy, které již tenkrát chtěli uchovat apředat následujícím generacím. Od prvopočátku, kdy písmo vzniklo klidské potřebě, bylo přínosné jen pro ty, kteří ho dokázali zpětně přečíst. Ztěchto důvodů vznikalo písmo mnohých národů izolovaně, bez jakékoliv návaznosti apro cizince bylo neidentifikovatelné. Již vhistorii se tedy setkáváme se spojením dvou pojmů– čtení apsaní. Jedná se odvě lidské dovednosti, které nelze od sebe oddělit, neboť každá samostatně by pro lidstvo neměla žádný význam. Uvědomme si, jak dlouho trvalo rozluštění egyptských hieroglyfů, přičemž některé druhy písma nejsou rozluštěny dodnes.

Čtení apsaní řadíme mezi verbální komunikační prostředky. Izvířata dokáží mezi sebou komunikovat, čtení apsaní je však výsadou ajedinečností lidské společnosti. Prostřednictvím písma se mohou lidé dorozumívat na dálku bez ohledu na časová pásma avlivem informačních technologií vyřeší spoustu povinností ve velmi krátkém čase. Vsoučasné době bychom se bez písma neobešli.

E. Chalupný (1921) označuje písmo jako záznam řeči, který je spjat sobrazovým záznamem. Každé písmo je spojeno skonkrétní znalostí řeči. Lze konstatovat, že ani obrázkové písmo nebo písmo primitivních apředhistorických národů nelze číst bez znalosti jazyka. Písmo je součástí kultury národa auchovává jazyky, které již dávno vymřely nebo zanikly. Vsoučasnosti je písmo prostředkem, jenž nám umožňuje se otěchto civilizacích dozvědět více. (Fasnerová, 2014)

Vtéto kapitole bychom chtěli ukázat, jak se písmo po tisíciletí vyvíjelo ajak ovlivňovalo idnešní písemné předlohy, které vsoučasné době nabízíme začínajícím písařům. Veškeré inovativní prvky, snimiž se dnes setkáváme voblasti písemných předloh, jsou ukotveny vhistorii. Nabízíme velmi stručný vývoj písemnictví různých národů, ale více se zaměříme na vývoj latinského písma, tedy latinky, který je velmi podstatný pro vznik avývoj českého písemnictví svýhledem do dnešní doby.

1.1Předstupně písma

Před vznikem písma se lidé dorozumívali vlastními artikulovanými ineartikulovanými zvuky. Na dálku často používali isignály. Ty byly:

•zvukové – pomocí hudebních nástrojů;

•optické – oheň, dým, pohyby předmětů;

•věcné – listí, tráva, hůlky, řetězce mušlí, kamínky.

Lidé potřebovali různé písemné záznamy trvalejšího charakteru – kochraně svého majetku například cejchy. Vtéto souvislosti hovoříme ovlastnických značkách. Majitelé chovající dobytek měli potřebu označovat své kusy stáda. Tento způsob se vyskytl umnoha národů vEvropě aAsii. Do kůže nebo rohů zvířat se vypalovaly rozžhavenou tyčí drobné obrazce ve formě kruhů, kalichu, kříže, ostruhy nebo srdce. (Pečírka, 1979; Krupa, Genzor, 1989)

Kromě vlastnických značek byly dalším předstupněm písma tzv.vrubové hůlky. Sloužily výhradně kevidenci věcí určených kzápůjčce. Dohůlky byly vyryty vroubky spřesným počtem zapůjčených věcí. Hůlka se poté rozštípla napůl avěřitel idlužník obdrželi stejnou část záznamu, která posléze vylučovala nesrovnalosti aspory vpočtu půjčených věcí. Vrubovka se využívala také kzáznamu počtu dobytka pro daňové úředníky. (Čapka, Santlerová, 1994)

Vrubová hůlka sloužila ikpředávání signálů ake zpravodajským účelům. Vlastník hole měl rozšiřovat ve svém okolí různé důležité zprávy (např. začátek války, svatbu, pohřeb atd.). VAustrálii se ještě ve třicátých letech minulého století vědci setkali stěmito holemi v87australských osadách. (Jean, 1994)

UInků aČíňanů nacházíme tzv. uzlové značky. Číňané je pletli zrákosu apřivazovali na ně uzly ze třtiny. Sloužily kzaznamenávání číselných údajů. Inkové používali složitější systém uzlového písma. Na území Bolívie aEkvádoru se kromě jiných památek našly šňůry suzly. Jednalo se opísmo nazývané kipu. Jedna ze šňůr byla hlavní ana ni se navazovaly šňůry vedlejší. Význam určovala délka umístění. Zaznamenávala však jen číselné údaje. Hlavní šňůra označovala předměty, vedlejší pak jejich množství. Tyto záznamy svědčily oznalosti desítkové soustavy těchto národů. Uzlové písmo našli etnografové takéuobyvatel Šalamounových ostrovů. (Fasnerová, 2014)

Obrázkové písmo

Postupně se přecházelo keskalním kresbám, jak to potvrzují nálezy maleb vjeskyni Altamira, které byly objeveny vroce 1879 (Pečírka, 1979). Hovoříme onálezech obrázků zprehistorické doby. Člověk zachycoval své zážitky azkušenosti avyjadřoval své city amyšlenky. Je možné je nazvat obrázkovým (piktografickým) písmem. Obrázkovým písmem se zabývá nauka zvaná piktografie. Soustavou grafických symbolů neboli piktogramů se už daly vyjadřovat isložitější myšlenky.

Piktografii potřebujeme dodnes avyužíváme ji například vpodobě dopravních značek, lebky se zkříženými hnáty pro označení jedů atd. Vsoučasnosti jsou piktogramy využívány na jiném stupni svého vývoje.

Pojmové písmo

Zobrázkového písma se vyvinulo písmo slovní – ideografické pojmové písmo. Obrazový znak splynul se svým slovním významem. Jestliže byly známé znaky vhodně spojeny, mohly při správném seřazení amnožství vyjadřovat ipřepis každé myšlenky. Například kotouč neznázorňoval pouze slunce, ale všechna nebeská tělesa. Dvě nohy neoznačovaly jen končetiny, ale zároveň vyjadřovaly chůzi. Ani pojmové písmo se nevztahovalo kurčitému jazyku. Lze ho číst vrůzných jazycích. Zobrázkového apojmového písma se postupem času vyvinulo písmo slovní aslabičné.

Slovní aslabičné písmo

Dalším dlouhodobým vývojem vzniklo písmo hláskové – fonografické. Znaky obrázkového apojmového písma splynuly nejen se slovním významem, ale isjeho zvukovou složkou. Spojením těchto dvou složek začaly znaky představovat určitou kratší nebo delší řadu hlásek. (Pečírka, 1979) Příkladem je například písmo starého Egypta. Většina odborníků hledá vegyptském písmu prakořeny našeho písma. Důkazem toho jsou tzv. hieroglyfy. Podrobněji se otomto zmíníme upísma starých národů.

Počáteční hlásky byly řazeny za sebou tak, že nedávaly dohromady žádané slovo. Takový způsob zapisování vyžadoval analýzu, neboť bylo nutné rozkládat slova na jednotlivé hlásky. Psaní slov pomocí úvodních hlásek představovaných znaky se nazývá akrofonie. (Kraus, 2008, s.34)

1.2Písma starých národů

Písma nevznikala najednou na jediném místě, ale utvářela se paralelně nezávisle na sobě vmnoha zemích (Čína, Mezopotámie, Egypt). Za nejstarší se považuje tzv. písmo obrázkové, které vzniklo na přelomu 4. a3. tisíciletí př. n. l. vMezopotámii ajehož zakladateli byli Sumerové. Hovoříme tedy otzv. sumerském nebo klínovém písmu. Jednotlivé obrázky – znaky – představovaly konkrétní předměty. Vzhledem ktomu, že se znaky daly kombinovat, apísmo se tedy vyvíjelo, hovoříme opřeměně piktogramů videogramy. Piktogramy iideogramy měly svou fonetickou hodnotu. Počet znaků vsumerštině se odhaduje na 1 500. Vsumerštině se vyskytovaly jednoslabičné slovní kořeny, aztoho důvodu, jak uvádí autoři Pečírka (1979), Pavlát (1988) aJean (1994), bylo možné použít téhož znaku jak pro určitý pojem, tak pro zvukovou podobu určité slabiky. Sumerské obrázkové písmo se tak pozvolna měnilo vpísmo slovní adále vkombinaci písma slovního aslabičného, podle jejich postavení ve větě. Tyto znaky byly vryty dohliněných tabulek rákosovým pisátkem seříznutým do tvaru trojúhelníku, takže lze konstatovat, že vrypy byly klínovitého tvaru. Proto hovoříme oklínovém písmu.

Němečtí archeologové předpokládají, dle svých nejnovějších výzkumů, že egyptské písmo je ještě starší. Usuzují tak na základě unikátního archeologického nálezu na starověkém královském hřbitově, který se nachází 400 km jižně od Káhiry. Podle výzkumů nálezy písma pocházejí zroku 5300 př. n. l., kdežto sumerské písmo zdoby 5000 let př. n. l. Ztěchto úsudků lze předpokládat, že Sumerové napodobovali písmo egyptské, neboť sEgypťany obchodovali. Osobité písmo starých Egypťanů, které řečtí spisovatelé asoučasníci Římské říše nazvali hieroglyfy (lat. hieros – posvátný, svatý,glypho – vyřezávaný, vysekávaný) (Kraus, 2008, s. 307), má obrázkový charakter. Egyptské malby areliéfy zachycují lidskou tvář vždy zprofilu, oči, ramena atrup zepředu, nohy ze strany. „Mnoho slov vyjadřovali Egypťané způsobem, který připomínal naše rébusy, tzn. vyznačování hlásek hieroglyfy, jež znázorňovaly shodné názvy předmětů. Vyobrazením božstvo Hh psali Egypťané islovo hh, které znamenalo milion – jeden hieroglyf znamenal několik stejně znějících pojmů. Později vyjadřovali slabiky – vzniklo slabikové písmo, zněhož se vyvinula staroegyptská hlásková abeceda.“ (Čapka, Santlerová, 1994, s. 27)

Mnoho dochovaných památek bylo tesáno do kamene apsáno na papyrus. Vlivem přírodních podmínek se však velké množství písemných artefaktů stalo nečitelnými. Trvalo dlouho, než se podařilo písmo dešifrovat.

Vroce 1799 byla vnilské deltě vRosettě (dnešní Ar-Rašíd) odhalena téměř metr apůl vysoká čedičová deska, na které byl nalezen řecký zápis adalší zápisy ve dvou neznámých písmech. Archeologové se domnívali, že by tato neznámá písma mohla sloužit krozluštění egyptských písemných památek. Bádání apokusy rozluštit tato písma byly však následujících dvacet let neúspěšné. Snahy odešifrování Rosettské desky trvaly velmi dlouho apodařilo se to až vroce 1822 Jeanu-Françoisovi Champollionovi (1790–1832), velmi nadanému avzdělanému francouzskému vědci, který se již vdevatenácti letech stal profesorem dějin vGrenoblu avelmi lehce se učil cizí jazyky. Krozluštění hieroglyfů Champollion dospěl dvěma metodami. První byla statická, která se používá při luštění šifer dodnes, adruhou byl předpoklad anglického lékaře Thomase Younga oumístění určitých tvarových prvků do oválů, což mělo zdůraznit vládcovo jméno. (Zamarovský, 1990; Pavlát, 1988; Jean, 1994)

Rozlišujeme dva druhy hieroglyfického písma – hieratické adémotické. Kběžnému používání akzáznamům obchodních poznámek atd. se používalo písmo hieratické (kněžské), značně zjednodušené. Démotické (lidové) písmo vznikalo později zpotřeby rychlého sepsání smluv apodobných dokumentů amělo těsnopisný charakter.

Písaři, kteří ovládali hieratické písmo, patřili kvyšším společenským vrstvám avelmi si střežili techniku písma.

Samozřejmě je třeba na tomto místě také zmínit další historicky velmi významný vývoj písma, které se liší od písma již popsaného, atím je písmo chetitské, na jehož rozluštění se podílel významný český archeolog Bedřich Hrozný (1879–1952). Bedřich Hrozný hledal spojitost apříbuznost jazyka Chetitů sindoevropskými jazyky. Později opravdu našel bilingvní text, který jeho předpoklad potvrdil. „Chetitské hieroglyfy měly stejně jako klínopis aegyptské hieroglyfy tři druhy znaků: ideogramy, slabičné znaky adeterminanty.“ (Čapka, Santlerová, 1994, s. 30)

Dále bychom mohli zmínit písmo čínské, japonské či indické. Podrobný rozbor těchto písemných památek je však pro srovnání spísmem latinským tak rozporuplný, že je pro naše účely kontraproduktivní. Je však velmi zajímavý.

Vývoj předstupňů písma směřuje ktomu, abychomse vnásledujícím textu zabývali problematikou vzniku avývoje latinky, která se vyvíjela více než dva apůl tisíce let aprostřednictvím písma starých Římanů sedostala do povědomí evropské vzdělanosti.

1.3Vývoj latinského písma – latinky

Předešlý text naznačil, jak časově náročný avývojově systémový byl rozvoj písma. Vznikem avývojem latinky chceme navázat na předchozí text, vekterém popisujeme vliv obrázkového aznakového písma, ale nejen to. Chtěli bychom naznačit, jak se vývoj písma odráží ivsoučasných písemných předlohách, zejména vČeské republice, neboť, jak jsme se pokusili vysvětlit, písmo je grafickým projevem každého národa ajeho specifické řeči.

Klíčový význam pro rozvoj našeho písma měla fénická abeceda. Vznikla zjednodušováním hieroglyfického aklínového písma. Pořadí písmen již bylo ustálené, taktéž jednotlivá písmena měla jednoduchou, snadno rozpoznatelnou aodlišnou geometrickou stavbu. Féničané zapisovali pouze souhlásky ajejich směr psaní písma byl zprava doleva.

Současná podoba písma se vyvíjela po staletí, ale můžeme zůstat utvrzení, že na naše písmo mělo vliv písmo Féničanů. Písmo doznalo během uplynulých staletí podstatných avýznamných změn, vlivem různých nově vznikajících uměleckých směrů, které všechny zasáhly nejen architekturu, výtvarnictví, módní styly, ale právě taképísmo. Písmo měnilo svou podobu ivzávislosti na zemích, vnichž vznikalo, vlivem společenských apolitických změn. Písmo, které používáme kpsaní, vtisku ive výtvarnictví vsoučasné době, se nazývá písmo latinské neboli latinka. Latinské písmo vsoučasnosti používá mnoho evropských národů, například Němci, Francouzi, Angličané, Italové, Slováci, Poláci, ŠpaněléiPortugalci, amůžeme konstatovat, že bez latinského písma by se nerozvíjely ani mnohé vědní aumělecké disciplíny. Ve středověku se latinským jazykem mluvilo vdiplomacii ave vědeckých kruzích. Latinu můžeme považovat za studnici vědecké terminologie, bez které by se neobešly vědy, jako jsou biologie, filologie nebo medicína. Přesto připomínáme, že latinský jazyk jako takový je jazykem „mrtvým“ avběžné komunikaci nepoužitelným. Ve své době však sehrál nezastupitelnou roli. (Fasnerová, 2014)

Vývoj latinského písma podle Čapky aSantlerové (1994, s. 39) je následující:

1.období starověké apřechodné (zhruba do 8. stol. př. n. l.),

2.období raně středověké (9.–12. stol.),

3.vrcholně středověké, gotické období (13.–14. stol.),

4.novověké období (od 15. stol.).

Ad 1. Období starověké apřechodné (zhruba do 8. stol. př. n. l.)

Vědci byli původně přesvědčeni otom, že latinské písmo pochází zpísma řeckého. F. Čapka aK. Santlerová (1994) však uvádějí, že římské písmo bylo přejato zřeckého, tudíž ilatinské písmo bylo řeckého původu. Je zřejmé, že Řekové své písmo nevynalezli, ale převzali od Féničanů. Jak jsme již uvedli, vlivem obchodu avývojem různých důmyslných výrobků avynálezů se měnilo také písmo, které jednotlivé národy mohly napodobovat apozměňovat. Fénická abeceda se nepřímo váže kegyptskému souhláskovému systému o24 znacích. „Prvním bezpečně zjištěným článkem vývoje klatinské abecedě zůstává tedy zcela nepochybně fénické písmo.“ (Čapka, Santlerová, 1994, s. 40)

Zfénického písma vznikla archaická podoba řecké abecedy. Jejím dalším vývojem (např. doplněním samohlásek) se vytvořila pevná soustava 24 písmen geometrického charakteru, zapisovaná zleva doprava.

V19.století byla však tato teorie zpochybněna německým historikem Theodorem Mommsenem (1817–1903), který hovořil oparalelním převzetí, což znamená, že latinské písmo ovlivnila zároveň dvě písma, ato etruské ařecké. Podobnou otázku objasňuje Magnus Hammarström roku 1920 nastránkách časopisu finské akademie věd. Český název jeho studie, jak uvádějí historikové (Pavlát, 1988; Pečírka, 1979; Svoboda, 1973), nese název Příspěvky khistorii etruského, latinského ařeckého písma. Studie přesvědčivě ukazuje, že Římané se hláskovému písmu naučili od Etrusků aod Řeků převzali pouze čtyři chybějící písmena (B, D, O, X). Dalším Hammarströmovým důkazem oetruském původu latinského písma je skutečnost, že Římané nepoužívali řecké názvy (alfa, beta, gama…), ale stejně jako Etruskové vyslovovali souhlásky abecedy společně se samohláskami. Historikové vedou nad tímto problémem disputace. Vzhledem ktomu, že nejsme historikové, nebudeme podrobněji otomto problému polemizovat apřikloníme se knázoru, že Řekové se seznámili spísmem prostřednictvím Féničanů, jak jsme se zmínili již výše.

Od5.století jsou známy dva typy abeced (Čapka, Santlerová, 1994, s. 43):

•východořecký typ (jónský typ), který se stal základem národního písma všech Řeků;

•západořecký typ (dórský typ), jenž měl zásadní vliv na vznik latinského písma.

Zřecké abecedy tedy vznikla stará latinská abeceda, která původně nerozlišovala velká amalá písmena, pouze 21 majuskulních tvarů. Písmena byla stejně vysoká, psaná kolmo na řádek aměla jednoduchý, ale pravidelný geometrický tvar.

Obr. 1 Římská kapitála

Zdroj: Slezák akol., 1989.

Dalším vývojem latinské abecedy bylo písmo Římanů, kteří ho převzali od Řeků. Dochovaly se nápisy na monumentálních pomnících astavbách, jež byly tesány do kamene, kovu, ale byly například ikeramické. Původně mělo latinské písmo hranatý strohý tvar apodobalo se písmu Féničanů, Etrusků aŘeků. Posléze se jeho podoba vlivem Římanů značně změnila. Umělci vnášeli do textu ozdobné litery adekorativní charakter zakončení. Kameníci dokázali vytesávat vodorovné patky, takže písmo mělo osobitý charakter aříkalo se mu římská kapitálka. Takové písmo se zachovalo na stavbách starověkého Říma, veřejných budovách, velkolepých obloucích, sochách ináhrobcích. Na Slovensku je například římskou kapitálkou vytesán nápis na trenčínské skále.

Pro srovnání nabízíme ukázku kvadratické kapitály (širší písmena čtvercového tvaru, unichž docházelo ke střídání tenkých ahrubých tahů, aby bylo dosaženo slavnostního charakteru):

Obr. 2 Kvadratická kapitála

Zdroj: Slezák akol., 1989.

Mezi zajímavé patří také rustická kapitála (písmena se protahují azeštíhlují, nejsou stejně vysoká, což působí méně slavnostně):

Obr. 3 Rustická kapitála

Zdroj: Slezák akol., 1989.

Ukázat bychom si měli iřímskou kurzívu (jedná se opísmo běžné denní potřeby, mírně nakloněné doprava, písmena se zjednodušují avidíme náznak spojování písmen):

Obr. 4 Římská kurzíva

Zdroj: Slezák akol., 1989.

Následuje unciála (tvary písmen se začínají zaokrouhlovat, mnohdy na úkor čitelnosti, ale nespojují se):

Obr. 5 Unciála

Zdroj: Slezák akol., 1989.

Mezi zajímavé řadíme polounciálu (tvoří mezistupeň mezi velkými amalými písmeny, má pravidelné tvary adochází uní ke spojování písmen):

Obr. 6 Polounciála

Zdroj: Slezák akol., 1989.

Písemné památky se zachovaly také vpsané podobě, psalo se na papyrus apozději na pergamen. Materiály, potřebné ktomuto účelu, změnily požadavky kladené na písmo. Písmo se přizpůsobovalo požadavkům, které byly na něho kladeny, jak po stránce estetické, tak zejména po stránce funkční. Písmo se začalo používat ivběžné formě, aproto muselo být pružnější, psalo se rychleji, ale zároveň musel být text zpětně dobře čitelný. Psací písmo se odlišovalo od písma tesaného dokamene. Jednou zforem písma byla již zmíněná unciála, která se používala jako písmo knižní. Současně stěmito potřebami, kladenými na písmo, se měnil také materiál, na nějž se psalo ajímž se psalo. Pergamen měl hladší povrch než papyrus, aproto písaři začali používat oblejší minuskulní tvary (minuskule – malé písmeno abecedy, opak majuskule; Kraus, 2008, s. 526) zvelkých písmen (majuskul). Vzhledem ktomu, že písmena vybíhala zřádků nahoru idolů, můžeme hovořit orozvoji polounciály. Změny vpísmu nebyly událostí, která by se řešila ze dne na den. Trvalo několik staletí, než ke změně došlo.

Ad 2. Období raně středověké (9.–12. stol.)

Velkým mezníkem pro další vývoj latinského písma byl rozpad Římské říše. Francký král Karel Veliký (768–814) byl nesmírně osvícený panovník (přestože se celý život chtěl naučit číst apsát, ovládal tuto dovednost jen minimálně) apodporoval názor, že panovník musí disponovat vzdělanými úředníky. Proto začal zakládat školy azciziny zval odborníky aučence. Sjejich pomocí dokázal úzce spojit písmo srománskou architekturou. Tvar písma odpovídal nejvýraznějšímu stavebnímu prvku té doby – půlkruhu. Koncem 8.století vzniká tzv. karolínská minuskula, což je důsledně minuskulní písmo, které se následně začalo používat vcelé západní Evropě. V11. století se latinská abeceda rozšířila opísmena „u“, „w“, „j“ atím byl její vývoj ukončen. Karolínská minuskula se dělí na knižní alistinnou. Řadíme ji tedy kdokončenému vývoji.

Obr. 7 Karolínská minuskula

Zdroj: Slezák akol., 1989.

Obr. 8 Přehled vývoje latinky

Zdroj: Fabiánková, Havel, Novotná, 1999.

Také na území Čech aMoravy se latinská minuskula objevila, ato v10.století. Začaly vznikat rukopisy psané právě latinskou karolínskou minuskulou. Nejstarší písemné památky byly nalezeny (asnejvětší pravděpodobností tam ivznikaly, neboť již existovaly místní písařské dílny) vBřevnovském aSázavském klášteře. Na Moravě vOlomouci byla biskupem Jindřichem Zdíkem (1083–1150) založena písařská škola. (Čapka, 2001)

„Vtéto době docházelo kopisování knih ručně vklášterech. Knihy byly proto velmi vzácné atrvalo dlouhou dobu, než kniha vznikla. Původně jeden písař opisoval jeden text. Později jeden text byl diktován více písařům. Vkaždém kraji docházelo kjinému sklonu avariantám písma. Ztěchto důvodů se stalo, že text psaný vSázavském klášteře byl přečten vOlomoucké arcidiecézi jinak avznikaly tzv. koruptely – což znamená zkomoleniny slov nebo porušení slov vpísmu rukopisném.“ (Fasnerová, 2012, s. 17)

Nejednalo se však oprvní grafický záznam na území Čech aMoravy. Vté době již pobývali na Moravě slovanští učenci bratři Konstantin (Cyril) aMetoděj, kteří přinesli kromě právního řádu ipísmo, adokonce se domnívali, že Slované před jejich příchodem měli již své funkční písmo, pohanské. Písmo, které bylo představeno na Velké Moravě vroce 863, bylo dvojí: tzv. hlaholice byla vytvořena zřecké minuskule atvořila slovanskou abecedu, obsahovala 40 písmen malé abecedy, cyrilice se skládala ze43 písmen abyla vytvořena zřecké unciály, tedy zvelkých písmen. Srovnáme-li hlaholské písmo sřeckou kurzivní minuskulou, zarazí nás rozdíly ve tvaru písmen. Během doby se hlaholice do jisté míry změnila. Písmena ztratila svoji zaoblenost anabyla hranatého tvaru. Litery se ve slovech nespojovaly, ale psaly se vedle sebe. Rozšířila se mezi Chorvaty, ale imezi Srby aBulhary, dokud nebyla vytlačena cyrilským písmem.

Tak, jak se postupně rozšiřovala latinská kultura – jako důsledek politických změn, prosazovalo se včeském státě už od 10. století výrazně latinské písmo. Objevovalo se na Moravě, vedle písma slovanského. Karolínská minuskula byla vČechách jediným druhem latinského písma, které se užívalo jak vtextech literárních, tak úředních. Vúředních dokumentech byla nazývána idiplomatickou minuskulou ata měla specifické rysy, jež byly shodné také spísmem užívaným vté době vcizině. Naším národním písmem se stala latinská abeceda. Zmíněná písemná předloha se stále vyvíjela ivzhledem ktomu, že čeština má více hlásek než latina. Zmíněná skutečnost byla nahrazena nejprve spřežkami, později vlivem Jana Husa (1370–1415) byly spřežky odstraněny anahrazeny diakritickými znaménky. Došlo tedy kvýraznému zjednodušení. Což se nedá říct například opolštině. Tam zůstaly spřežky dodnes.

Ad 3. Vrcholně středověké, gotické období (13.–14. stol.)

Jak jsme se již zmínili vpředchozím textu, na vývoj písma měla velký vliv společenská, politická, náboženská ikulturní situace vtom daném státě či na určitém území, na kterém se písmo vyvíjelo astále zdokonalovalo. Bylo tedy poplatné své době areagovalo na potřeby společnosti. Písmo (potažmo dovednost číst) bylo stále záležitostí vyšší společenské vrstvy. Rozvíjelo se zejména na fakultách právě vznikajících univerzit avklášterech, kde se již nějakou dobu používalo. Tematicky iformálně bylo ovlivněno malířstvím, sochařstvím aarchitekturou.

Od poloviny 13. století zasahuje ičeské prostředí gotizace písma, projevující se vpostupném lámání dosud zaoblených tvarů avporušení doposud vyrovnaného poměru výšky ašířky písmen jako „a, c, e, i, m, n, o, r“ aukulatých písmen (s, u, v, x, z) změna poměru ve prospěch výšky. Podle L. Pavláta (1988) aK. Bély (1984) byly gotické, těsně stlačené znaky obtížně čitelné. Ztěchto důvodů se začaly nad „i“ nebo „m“, „n“ dělat tečky. Aprotože se začíná písmo stále více používat (především voblasti kulturní, hospodářské apolitické), tak se takéčastěji objevuje potřeba psacího písma. Písmo je pro potřebu rychlosti aúčelnosti zřetelnější adiferencovanější. Tehdy vzniká tzv. písmo kurzívní, které získává určitý sklon ve směru psaní avněmž jsou písmena spojována. Na rozdíl od doposud použitého písma nespojitého astojatého se osvědčilo, vrámci požadavků kladených na písmo, ho spojit anaklonit. Toto písmo se používá nejprve vúředních písemnostech (panovnických nařízeních) apozději ivliterárních textech, které se rozšiřují zejména tematicky. Podstatným urychlením vlastního procesu psaní bylo častější používání papíru, neboť možnosti pergamenu byly omezené. Kdalší výrazné diferenciaci písma dochází vznikem univerzity vPraze (1348) azároveň skutečností, že český panovník se stává vládcem říše jako král, respektive císař. Pro nás je podstatná skutečnost, že písmo bylo možné psát rychle ajedním tahem, proto hovoříme ovzniku gotické kurzívy. Aprávě tento rys (jednotažnost arychlost) přibližuje gotickou kurzívu současnému písmu, respektive dnešní písemné předloze jednotažného lineárního písma, tedy písma vázaného.

Gotické písmo bylo používáno více než 200 let.

„Na přelomu 13. a14. století se začal uplatňovat jako plod akutní potřeby (pro rychlé psaní), podmíněné zejména vzrůstem spotřeby rukopisů alaicizací písařství, nový typ gotického písma – bastarda, coby přechod mezi písmem kurzívním aknižním. Teritoriálně se dříve odvozoval původ bastardy ze dvou hlavních zdrojů – zitalského afrancouzského. Vedle nich vznikla včeské královské kanceláři vdobě lucemburské dynastie tzv. česká bastarda, což můžeme směle označit za jakýsi český příspěvek kvývoji latinského písma.“ (Čapka, Santlerová 1994, s. 71)

Vtomto období začínají neotřesitelnou vládu latiny včeských zemích narušovat dva živé jazyky, atím byla čeština aněmčina, ato jak vliterárních dílech, tak ivúředních dokumentech. Čeština se jako jazyk úředních dokumentů začíná prosazovat až ke konci 14. století. Latina si častějším používáním vytvořila systém zkratek, které byly do češtiny přejímány jen ojediněle.

Vté době často používané písmo listinné gotické se velmi klonilo ke kurzívnosti asilně se propagovalo jeho zjednodušení, což dokazují například listiny zpoloviny 13.a14.století. „Dříky dlouhých písmen se silně zkracovaly amnohdy přecházely vjednoduchou smyčku apísmena se celkově upravovala tak, aby bylo možné je psát jedním tahem, resp. jedním tahem napsat několik po sobě následujících písmen“ (Čapka, Santlerová, 1994, s. 72).

Požadavky na písmo již vdobě gotické byly: čitelnost, ale zároveň plynulost, atím snáze dosažitelná rychlost. Téměř stejné požadavky jsou kladeny na písmo ivsoučasné době. Také ztěchto důvodů jsme považovali za nezbytné zařadit kapitolu, zabývající se historickým vývojem písma, abychom poukázali na zákonitosti vývoje písma, které nelze obejít ajak víme, mají dopad ina dnešní výběr písemných předloh pro začínající písaře.

Ad 4. Novověké období (od 15. stol.)

Vpozdním středověku araném novověku, opět vlivem náboženských akulturních změn, došlo kevzniku arozvoji písma humanistického. Nejprve pronikly nové prvky písma zItálie. Protože však návštěvy humanistických středisek vItálii byly dlouhou dobu pouze soukromého charakteru, implementace humanistického písma do českých zemí byla velmi pozvolná adlouhodobá. Od poloviny 15.století se však ivčeských zemích začala používat humanistická kurzíva. Vzhledem ktomu, že vtomto období byl vynalezen knihtisk (Gutenberg – 1445) je zřejmé, že kurzívní písmo nahradilo písmo tištěné, tzv. bastardní. Včeských liturgických knihách se objevovala gotická textura, vinkunábulích pak gotické písmo ve třech variantách – bastarda, textura ašvabach. Švabach se používal téměř do 19. století. Současně shumanistickým písmem knižním se začalo používat humanistické písmo kurzívní, které se, zjednodušeně řečeno, vyvinulo vnaše psací písmo, vmoderní latinku.

Jestliže se opět vrátíme kpsanému písmu, vČechách od 15. století dochází kdualismu. Vpřípadě, že šlo otexty latinské, psaly se humanistickým písmem, apokud byly psány česky aněmecky, šlo opísmo novogotické. Kdalší velké diferenciaci docházelo ipodle schopností každého písaře alokality, ve které záznam vznikal. Jaroslav Kašpar (1929–2014), známý novověký paleograf, který studiu novodobého písma unás věnoval nejvíce pozornosti, sledoval zřetelné rozdíly mezi texty německými ačeskými ručně psanými na našem území. Hovoří otom, že někteří písaři psali obloučky ajiní na tom samém místě hrany. (Čapka, Santlerová, 1994)

Situace se zásadně změnila ve druhé polovině 18. století, kdy byla zavedena povinná školní docházka. Základní učebnice byly vydány ve Vídni abyly překládány do češtiny. Písemné předlohy byly převzaty zvídeňských osnov, přestože vČechách vznikla tendence vytvořit si písemnou předlohu vlastní. Vučebnicích se kladl velký důraz na kurentní písmo velké amalé abecedy. Nacvičovaly se tahy přímé iobloučkovité, silné itenké, kličkové ioválné. Cvičila se také jednotlivá písmena – šířka, vzdálenost, sklon icelkové proporce.

Vprůběhu první poloviny 19. století se znalost latinky velmi rozšířila apřevládla ve všech českých textech. Školní řád zroku 1870 ukotvil adůsledně dbal na dodržování latinky bez jakýchkoliv úprav svýstrahou udělování sankcí.

1.4Materiály kpsaní

Na tomto místě bychom chtěli velmi stručně upozornit na materiály, kterými se vprůběhu staletí psalo ana něž se psalo. Vpředchozím textu jsme některé zmateriálů zmínili, ajak bylo zřejmé, imateriály vmnohém ovlivňovaly kvalitu písemných předloh. Velmi často se používaly:

•Přírodní materiály: kámen, kůra stromů, dřevo, hedvábí… (bez opracování vpůvodním stavu).

•Umělé materiály:

–Papyrus – byl vyráběn zdřeně lodyh rostliny zvané Cyperus papyrus (šáchor papyrový). Tenké proužky rostliny byly máčeny, sušeny, lisovány ahlazeny, následně spojovány do svitků aukládány vkožených pouzdrech (Čapka, Santler, 1994).

–Pergamen – jedná se ovydělanou kůži jehňat, kůzlat aoslů. Kůže byly běleny, hlazeny abarveny.

–Papír – vynálezcem papíru byl roku 105 n. l. Číňan Cchaj Lun, konfuciánský vědec avýznamný státní činitel. Papír byl levnější než hedvábí, na které se doposud psalo. Byl pevný, lehký apraktický. Velmi rychle se rozšířil ido Evropy acelého světa (Čapka, Santlerová, 1994).

Každá zkultur se vyznačovala nejen svými specifickými materiály, jež sloužily kzaznamenávání důležitých údajů, ale rozdíly se objevovaly také vnástroji, jenž kpísmu sloužil.

Psací nástroje, které byly vhistorii používány nejčastěji:

Shrnutí pro pedagogickou praxi

Table of Contents

O autorce

Úvod

Vymezení pojmů

1. Vývoj písma

1.1 Předstupně písma

Obrázkové písmo

Pojmové písmo

Slovní a slabičné písmo

1.2 Písma starých národů

1.3 Vývoj latinského písma – latinky

Ad 1. Období starověké a přechodné (zhruba do 8. stol. př. n. l.)

Ad 2. Období raně středověké (9.–12. stol.)

Ad 3. Vrcholně středověké, gotické období (13.–14. stol.)

Ad 4. Novověké období (od 15. stol.)

1.4 Materiály k psaní