Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Karin Černá

Tajemství kouzelného keře

Ilustrace Václav Ráž
Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6597. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Gabriela Janů
Návrh obálky Václav Ráž
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017
Ilustrace © Václav Ráž, 2017

ISBN 978-80-271-9270-0 (ePub)
ISBN 978-80-271-9269-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0256-3 (print)

Tajemství

Maminka nakoukla do pokojíčku. „Vstávat, děti! Dobré ráno!“ zavolala zvesela. A jako každé ráno čekala, že bude své malé spáče tahat z postýlek. Ale dnes to bylo jiné. Děti vyběhly čile z postele bez obvyklého přemlouvání: „Mami, prosím, ještě chviličku.“

Dnešní den nebyl jako každý jiný. Byl to poslední den školy. Zítra dětem začínají vytoužené prázdniny. Večer pro samé těšení nemohly ani usnout. Ale konečně přišlo ráno. A maminka se nestačila divit, když si bleskově vyčistily zuby, oblékly se, a dokonce úplně bez řečí snědly ne zrovna oblíbený chléb s marmeládou. Kdyby tak maminka věděla, co je pohánělo k takové rychlosti!

Zato děti to vědí úplně přesně. Je to jejich tajemství. Tajemství loňského léta.

Co se stalo vloni v létě

To bylo úplně jiné ráno. Už ne tak veselé a nadšené. Děti také čekalo rozloučení se školou. Jejich první vysvědčení. Sedmiletý Vítek se svou sestřičkou Adélkou se sice na prázdninové volno těšili, ale se vstáváním to bylo stejné jako každé ráno. Dnes dokonce předstírali, že spí tak tvrdě, že je snad ani nic vzbudit nemůže. Jen díky maminčině vytrvalosti vše nakonec dobře dopadlo. Děti přišly do školy včas, převzaly první vysvědčení a hurá na prázdniny!

Jenže jaképak hurá. Co je vlastně čeká? Letos poprvé pojedou na prázdniny k babičce a dědečkovi na venkov. A zůstanou tam úplně samy. Při tom pomyšlení jim nohy ztěžkly. Vraceli se ze školy pomalu se sklopenými hlavami. Za zatáčkou se objevil jejich domek. Ve dveřích stála maminka: „Tak se pochlubte, jak dopadlo vysvědčení,“ usmívala se vesele. Děti proběhly brankou a vklouzly mamince do náruče. To bylo najednou radosti! Oba pilní školáci mávali hrdě krásným vysvědčením. „To tedy musí být pořádná oslava!“ smála se maminka spokojeně. Na odpoledne totiž přichystala dort a malé dárečky. Pro Vítka figurky bojovníků, které si již dávno přál, a pro Adélku poníka s křídly.

Jen ty sbalené věci na prázdniny děti pořád strašily. „Co jen budeme ve Vrbinkách sami dělat?“ strachovala se Adélka a tiše zavzpomínala, jak ještě vloni běhali s tátou vesele po lese a s maminkou zavařovali lesní plody. Na oba opět padla tíseň. Ještě že se zrovna přiřítil ze zahrady Broček. Hned začal děti olizovat a přitom vesele vrtěl ocasem. Rázem bylo všechno smutnění zapomenuto.

Vlastně až do večera. Ale to už děti ležely v postýlkách, za oknem svítil měsíc a rozléval po pokoji takové zvláštní bledé světlo. Najednou jako by to světlo bylo stříbrné a jemně hladilo děti po vlasech i po tvářích. Konejšilo je a vše těžké a neznámé se rázem rozplynulo a změnilo na veselé sny plné dovádění a sluníčka.

Odjezd do Vrbinek

Ráno na nějaké smutky nebyl čas. Sbalené věci naložil tatínek do auta a celá rodinka vyrazila směr Vrbinky. Děti pozorovaly z okna, jak se krajina postupně mění. Mizely domy, ulice a kolem ubíhaly aleje, pole i lesy. Vše bylo svěží, zelené a voňavé. I v autě panovala veselá nálada.

Děti si zpívaly a cesta svižně ubíhala. Naproti autu se přiblížila cedule s nápisem Vrbinky. Je to malá vesnička uprostřed lesů. Babička s dědou bydlí v domku až za vesnicí. U jejich domku končí všechny cesty a začínají husté zelené lesy. „Už jsme tady!“ zavolal najednou táta vesele. To bylo objímání a vítání! Děti jakoby chtěly babičku s dědou umačkat. A ani Broček nezůstal pozadu. Skákal a ňafal radostí.

Po velkém přivítání už děti neměly doma stání. Lákalo je to ven. „Poběž, Vítku, neloudej se!“ zavolala Adélka. Copak Adélka, to je divoch! To Vítek raději dělá vše s rozvahou. Ale kde už byl Adélky konec! Raději se rychle rozběhl, aby mu nezmizela v lese. Doběhl na kraj lesa a po Adélce ani vidu, ani slechu. „Adélko!?!“ Kolem šuměly stromy a bylo takové krásné ticho. „Tady!“ ozvalo se od velikého voňavého keře. Vítek popoběhl ke keři. Byl zvláštní. Takový ještě nikdy neviděl. Měl obrovské trošku zkroucené větve, které sahaly vysoko nad jeho hlavu.

Hustě na něm rostly světle zelené listy a bledě růžové plody. Voněly, až se dětem točila hlava. „Co je to za krásnou vůni?“ podivila se Adélka. „Nevím,“ řekl Vítek okouzleně. „Ale ne, Adélko! Netrhej ty bobule!“ Pozdě. Adélka už k jedné bobulce přičichla. Najednou se kolem ní rozprostřela růžová mlha a vtáhla Adélku do nitra keře. „Adélko!“ vykřikl Vítek a vykulil oči. Co se to stalo? Kam se ta holka jenom poděla?

Vítek chvilku překvapeně koukal, volal Adélku, ale pak se rozhodl rychle jednat. „Nemůžu v tom přece Adélku nechat,“ brumlal si tiše pro sebe. Když trhal zvláštní růžovou kuličku, trochu se mu chvěla ruka. Pak přičichl a kolem něj se rozprostřela růžová mlha, vše se zhouplo, zatočilo, a když otevřel oči, seděl na krásné mýtině zalité sluneční září. „Adélko?“ řekl spíš jen tak opatrně a potichoučku.

Tajemný svět Belfíků

Adélka má ještě jednu vlastnost. Nejen je věčně ztřeštěná azvídavá, ona se prostě hned askaždým skamarádí. Takže Vítka ani nepřekvapilo, když ji uviděl kroužit po palouku súplně zvláštními aneznámými stvořeními, jako by je znala odjakživa. Adélka se smála atančila, Belfíkům se to moc líbilo aiVítek nakonec propadl kouzlu té chvíle. Nechtělo se mu sice tančit, protože to prostě chlapi jen tak nedělají, ale okouzleně sledovat tu krásnou hru křídel, slunce astínů, tomu prostě neodolal.