Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

PSÍ POHÁDKY

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6579. publikaci

Ilustrace Michal Sušina
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 104
Vydání 1., 2017

Vytiskla tiskárna TNM PRINT, s.r.o.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Illustration © Michal Sušina

ISBN 978-80-271-9765-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-9764-4 (pdf)
ISBN 978-80-271-0436-9 (print)

Nenasyta

Na jednom venkovském dvorku bydlelo mnoho zvířat. Slepice s kuřaty, kohout, kachny, vepři, dvě kočky, pes a taky králíci. Babička s dědečkem se o všechny vzorně starali. Krmili je, měnili jim podestýlku a nechávali je po dvorku volně pobíhat. Zdravý pohyb je totiž velmi důležitý. Jak pro lidi, tak pro zvířata. Všichni tady byli zkrátka spokojení.

„Nesu vám dobroty,“ hlásila pokaždé babička, když se ve dveřích objevila s hrncem polévky, mísou kostí nebo ošatkou plnou zrní. Na tu chvíli se zvířátka těšila, ale nebylo to jako na jiných dvorech, kde se zvířata na hospodáře doslova vrhnou a krmení ujídají ještě dřív, než ho dostanou do svých misek. Tady všichni dbali na dobré vychování. A kromě toho si zvířátka krátila dlouhou chvíli hrou. Hrála si na honěnou, na schovávanou, přetahovanou a spoustu dalších her. Na jejich vymýšlení byl nejlepší Azor. Měl bystrý sluch, a když si děti hrály na nedalekém hřišti, ledacos zaslechl.

Dneska byli všichni zabraní do hry, a tak si skoro ani nevšimli, že jim babička naplnila misky. Po zábavném dovádění jim ale vyhládlo, a tak se chtěli trochu posilnit. Azor se rozběhl ke své boudě, vepřík se šinul k chlívku, slepice ke kurníku a kočky ke svým miskám, které stály na schodech do chaloupky. Čekalo je ale nemilé překvapení. Misky byly totiž prázdné.

„Co to? Že by na nás babička s dědečkem zapomněli?“ zeptal se překvapeně vepřík, kterému kručelo v břiše ze všech nejvíc. Chtěl se trochu připomenout, a tak začal nahlas chrochtat. Ostatní hladová zvířátka se přidala. Ze dvora se najednou ozývalo také mňoukání, štěkání a kdákání.

„Dědečku, běž se tam honem podívat,“ vybídla dědečka babička. „To se mi nelíbí. Co když se nám do kurníku vkradla lasička a chce ukrást vajíčka?“

Dědeček přikývl a statečně vyšel na dvorek. Nakoukl do kurníku, ale nic zvláštního tam nebylo. Podíval se do chlívku, ale tam se taky nic nedělo. Zkontroloval psí boudu, ale i ta byla v pořádku. Nechápavě zavrtěl hlavou a odešel za babičkou do chaloupky.

„No nic, kamarádi, pro dnešek budeme usínat o hladu. Zítra si to ale budeme muset lépe pohlídat,“ navrhl ostatním Azor.

Zvířátkům nezbylo nic jiného než souhlasit. S prázdným žaludkem se sice usíná špatně, ale nakonec se jim to podařilo.

Ráno kohout ohlásil nový den. Babička nasypala zrní slepicím, králíkům dala seno a dědeček nakrmil vepře, Azora a kočky.

„Dneska byli všichni nějak vyhladovělí, nezdá se ti?“ zeptala se babička.

„Máš pravdu. Azor se na svou misku vrhl, jako kdyby týden nejedl, a vepřík taky. Asi jim toho budeme muset dát večer víc,“ souhlasil dědeček.

Odpoledne si zvířátka opět hrála a dováděla. Nikdo si nevšiml, že se k nim do zahrady vplížil toulavý pes. Schoval se za králíkárnou a čekal na svou příležitost. Babička s dědečkem naplnili zvířátkům misky. Dnes dokonce dvojnásobně. Pes tulák počkal, až starouškové odejdou, a hladově se pustil do jídla. Azorovi vylízal misku, vepříkovi vyjedl korýtko a nakonec nepohrdl ani obilnými zrníčky.

Než se zvířátka seběhla, byly všechny misky prázdné.

Toulavý pes se chtěl zase nenápadně vytratit, stejně jako včera. Plížil se podél plotu, aby našel díru, kterou do zahrady vlezl. Stejnou cestou chtěl taky odejít, jenže se mu to nepodařilo. Najedl se tak moc, že se tudy nemohl protáhnout zpátky. S plným břichem by plot nepřeskočil, a tak mu nezbylo nic jiného než se svalit do vysoké trávy a čekat, až mu trochu vytráví, aby se dírou protáhl ven.

„Zase nic!“ stěžovala si jedna ze slepic, když místo večeře viděla jen prázdnou misku.

Azorovi se to ale nezdálo. Přičichl ke své misce a pak prohlásil: „Ještě před chvílí tam jídlo bylo. Babička s dědečkem na nás nezapomněli. Někdo nám to jídlo snědl!“

„Ale kdo?“ divil se vepř. Bál se, aby si ostatní nemysleli, že to udělal on. Byl vždycky ze všech nejhladovější.

Azor přitiskl čenich k zemi a vydal se zloděje hledat. Stopoval ho po čichu. Za ním šel postupně celý průvod ostatních zvířátek. Dorazili až k místu, kde byla v plotě díra.

„Co tady děláš?“ obořil se na cizího psa Azor.

„Já, já, já nic,“ bránil se toulavý pes.

„Kdo nám snědl večeři?“ zeptal se vepřík.

Cizí pes jen pokrčil rameny, ale kohout křídlem ukázal na jeho obrovské břicho. Teď už nikdo nepochyboval.

„Ať už jsi pryč!“ přikázal mu Azor. Pes se těžce zvedl. Chtěl se vytratit dírou v plotě, ale ať se snažil sebevíc, nemohl se protáhnout, a tak Micka s Lízou vyskočily na plot a otevřely mu vrátka. Pes upaloval pryč. Od té doby už se na dvorku nikdy neukázal.

Dárek ksvátku

Paní Simona měla poslední prázdniny. Nebyla to žádná přerostlá žákyně. Kdysi bývala učitelkou, ale teď už musela odejít do důchodu. Byla zvyklá každý den vstávat, připravovat si pro žáky učivo, opravovat písemky astále něco vykládat před tabulí. Teď najednou vstávat nemusela. To by ještě nebylo tak zlé, ale neměla si ani ským povídat. Její vlastní děti už dospěly abydlely daleko. Zůstala vbytě sama. Den ze dne byla smutnější asmutnější. Jediným jejím koníčkem zůstalo vaření, atak jen vařila ajedla. Za pár dní už to na ní bylo znát. Čím byla těžší, tím hůř se jí chodilo ven. Bydlela vpaneláku, atak si vždycky dobře rozmyslela, jestli se bude plahočit po schodech, nebo raději zůstane doma. Jak dny míjely, dostavily se bolesti kloubů. Nohy je potřeba procvičovat, ale paní Simona chodila čím dál méně. Oto víc byla smutnější.

Jednoho dne, bylo to zrovna vprosinci, se stalo něco neobvyklého.

„Já mám dneska svátek?“ zeptala se paní Simona. Hned ráno jí totiž zavolal syn, aby jí popřál všechno nejlepší. Když byla vdůchodu, přestala dny počítat. Jeden byl jako druhý, jen počasí za okny se měnilo.

„Okamžitě běž domů!“ přikázala mu tak, jako by to byl její žák.