Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pavel Pechoušek

Příběhy z jižních Čech
Lipensko – Povídání losí babičky

Ilustrace Zdeňka Študlarová
Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6583. publikaci

Odpovědná redaktorka Magdaléna Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky Zdeňka Študlarová
Grafická úprava a sazba Šimon Jimel
První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017

ISBN 978-80-271-9769-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-9768-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0440-6 (print)

Poli a Aldo dostanou chuť na borůvky

Voda, všude, kam oko dohlédne, jen samá voda. To je nádhera. Vlny a vlnky o sebe naráží, tříští se a šplouchají, tu a tam propluje kapr nebo candát, na hladině se v hustých řadách odrážejí siluety stromů z okolních břehů, které jsou pokryty zelenými lesy.

„Jé, podívej se, Aldo, podívej se, mamko, tolik vody. To je nádhera!“ křičí radostně malá losí holčička Poli. Nejdříve ťape na břehu, který se pozvolna svažuje do velkého jezera, poté neodolá a začne poskakovat ve vodě.

Losík Aldo je Polino dvojče. Oba z maminčina vyprávění dávno vědí, že žijí u největší vodní nádrže široko daleko a ta se jmenuje Lipno.

„Ale jak krásně ta voda voní,“ přičichne k hladině Aldo a pomalu se dnes poprvé napije. „Mňam, ta je krásně čistá. No a teď bych si dal k snídani něco dobrého. Mám chuť na borůvky,“ zamlaská Aldo.

Společně odskotačí do lesa, aby se najedli. Nejvíc jim chutná listí a větvičky stromů a také kůra mladých stromků. Okusují vesele stromečky a jedním okem propátrávají zelené keříčky borůvčí.

„Kde jsou borůvky? Už nemůžu najít žádné borůvky,“ zlobí se Aldo. Moc by chtěl žvýkat další šťavnaté modré plody. Zdejší lesy jich bývaly v tuto část roku plné, ale od té doby, co se zde objevila parta zlého skřeta s kozlí podobou, stromy a s nimi i borůvky z lesa mizí.

Kozlík, jak mu losi říkají, je zlý trpaslík, který obchází lesy na Lipensku a osudově škodí zdejším stromům, zvířatům i lidem, kteří tu žijí. Je to hubený vyzáblý tvor, opravdu vypadá jako kozel s dlouhou, bůhvíčím olepenou bradkou, z křivé hlavy mu rostou rohy, je starý, nebo tak aspoň vypadá, a odpudivě smrdí. Doprovází ho skupina jemu podobných kozlích tvorů.

„Když přišli, tak se všichni přilepili na strom a vysáli z něj veškerou mízu, všechno živé. Za měsíc strom padl k zemi jako souška. Ta zelená, zdravá barva z našeho lesa mizí. Sice pomalu, ale mizí. Nejhorší je, že to pokračuje jako nějaká nákaza a postupně schnou i další stromy,“ vypráví maminka losím dětem. „Na křivých nožkách běhají po lese, najdou si zdravý smrk, začnou mu překusovat kořeny, a tak dlouho ho vysávají, až strom úplně uschne.

Kozlové se objevili bez varování v létě loňského roku v lesích u Přední Výtoně, od té doby pokračují dále. Nikdo neví, kde se vzali ani jak se jich zbavit, jedno je ale jisté, způsobují veliké škody. Dokonce takové, že kam šlápnou, tam už neroste tráva, natož nějaké stromy.

Povídání losí babičky

Poli aAldo se celé ráno koupou vLipně, cákají se, potápějí ataké plavou, ikdyž dál od břehu se oba bojí, neumějí ještě tak dobře plavat jako maminka. Odpoledne si hrají vlese na schovávanou, pořád vní vyhrává Poli. Aldo totiž neumí najít úkryt, ze kterého by mu nekoukaly parůžky. Baví je také losí vybíjená, jen je občas trochu bolí naražený zadeček.

„Lose, vstávej, kolik je hodin?!“ křičí vesele Aldo. „Tři losí,
hurá,“ huláká nahlas Poli. Oba losíci jsou na vrcholu své dětské blaženosti, tato hra je totiž moc baví. Aldo udělá tři losí kroky, Poli ho vžertu zlehka nakopne do zadečku, Aldo je ale vítěz. Krok mají losi opravdu dlouhý.

„Ateď si dáme závod,“ šťouchá Aldo Poli. Je nabuzený ze svého vítězství zpředchozí hry. Poli nikdo nemusí kběhání přemlouvat, auž oba letí na své oblíbené trati. Tu mají vytyčenou mezi zdejší nejstarší borovicí ahraničním kamenem, který ukazuje, kudy tu vede státní hranice mezi Rakouskem aČeskou republikou.

Oblíbená je také hra na třetího losa, při které si přehazují míč vyrobený zesuché trávy. Na tu ale dnes nedojde, protože jich je na hru málo. „Nechte mě, vy raubíři. Já musím udělat něco dobrého kvečeři.“ Jejich mamka na ně teď nemá moc času atatínka oba losíci nemají. Lépe řečeno, nemají ho teď doma.

„Náš tatínek odešel sostatními losími samci hledat nový les, nový losí domov, kam by se všichni mohli odstěhovat,“ takhle to dětem vysvětlila jejich máma. Les, kde losíci žijí, postupně usychá. Nám lidem to může nebo nemusí vadit, ale zvířátkům to tu kvůli nedostatku dobrého jídla, jako jsou například větvičky, různé trávy, kůra aborůvky, přestává pomalu stačit.

„Za to můžou ti zlí kozlové,“ zlobí se při každé možné příležitosti maminka. „Nikdy nechodí sami, bývá jich šest. Jsou hubení, páchne jim ztlamy, smrdí jim nohy, nechávají za sebou něco jako bobky avůbec, jsou cítit na sto metrů,“ vysvětluje svým užaslým mláďatům matka losice.

Kvůli kozlům se všichni losí samci rozhodli odejít směr Stožec, hledat nové zdroje potravy. Museli, nemohli si jen tak hrát. Tatínek si, předtím než odešel, sPoli iAldem jinak vždy hrál moc rád, ikdyž má vcelém stádě ty nejdůležitější úkoly.

„Váš táta je vůdce celého stáda. Je to ten největší anejzkušenější los. Moc si ho, děti, važte abuďte na něj hodné, závisí na něm nejen náš život, ale život všech ostatních,“ takhle nějak to dětem vždy vyprávěla maminka Ema. Děti ji stejně nikdy moc neposlouchaly, spíš zlobily, běhaly po lese nebo se chtěly cákat ve vodě lipenské přehrady.

Dnes už je ale večer, tatínek je pryč pátý den, děti celé odpoledne rošťačily.