Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Zuzana Pospíšilová

ANDÍLKOVO VÁNOČNÍ PUTOVÁNÍ

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6375. publikaci

Ilustrace Zuzana Osako
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 120
Vydání 1., 2016

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Illustration © Zuzana Osako

ISBN 978-80-271-9447-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9446-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0122-1 (print)

Zuzana Pospíšilová je oblíbená autorka věnující se téměř výhradně původní tvorbě pro děti. S jejími texty se dětští čtenáři mohou setkávat již od roku 2004, kdy jí vyšly první pohádkové příběhy v časopise Sluníčko. Od roku 2005 začala publikovat knižně a dodnes je jednou z nejaktivnějších autorek píšících pro děti. Jen v nakladatelství Grada vydala téměř sedm desítek titulů, z nichž nejúspěšnější jsou série Kouzelná třída, Kouzelná třída, příběh pokračuje a Kouzelná třída – další kouzlení a edice dětských detektivek DeTeKTiVoVé. V její tvorbě mají převahu pohádky, ale věnuje se také poezii a výukovým textům. Původní profesí je Zuzana Pospíšilová dětská psycholožka. Snad odtud a také z role maminky dvou dcer pramení porozumění dětské fantazii a humoru, které se v jejím bohatém díle odráží.

Zuzana Osako je výtvarnice, kterou fascinuje móda, folklór a životní příběhy. V módním světě se objevila nejdříve jako modelka, později se věnovala oděvnímu designu a dnes je velmi úspěšnou a vyhledávanou ilustrátorkou. Její tvorba je významně ovlivněna Japonskem, kde pět let žila, studovala malbu japonskou tuší a vedla výtvarnou školičku Shanti pro rodiče a děti. Zuzana Osako miluje své rodné Slovácko, jehož tradice, folklór a krása jsou dalším inspiračním zdrojem jejího díla. Zuzanino umění zachytit atmosféru, náladu a skrytý příběh nachází v poslední době uplatnění také v knižní ilustraci pro děti, jíž se trojnásobná maminka a vášnivá čtenářka s láskou věnuje.

Jak se Andílek narodil

Babička Ludmilka si sedla do velikého křesla, které stálo u okna v obývacím pokoji. Pro ukrácení dlouhé chvíle si vzala do ruky klubíčko bílé příze a kovový háček. Měla v úmyslu pustit se do háčkování. Chtěla vlastníma rukama něco vyrobit, ale nevěděla co. Dříve svým vnučkám háčkovala všelijaké hračky. Medvídky, panenky, žabičky, zajíce a spoustu dalších zvířátek nebo postaviček, ale obě vnučky už dávno vyrostly a s hračkami si nehrají. Babička seděla v křesle a chvíli vzpomínala na všechny svetry, čepičky, rukavice, šály a ponožky, které za celý život uháčkovala. Kdyby se všechno sneslo na jednu hromadu, byla by z nich pořádná hora.

„No jo, ale co mám uháčkovat teď?“ zeptala se babička směrem k rybičkám, které si tiše plavaly v akváriu. Odpovědi se pochopitelně nedočkala. Ryby mluvit nedokážou. Kdyby měla psa, třeba by jí poradil. Něco by zaštěkal a ona by hádala, co měl na mysli. Pejska ale mít nemohla. S pejskem se totiž musí chodit ven na procházku. Každý den, bez ohledu na počasí. Babička měla ovšem bolavé klouby. Někdy ji nohy bolely tak moc, že měla co dělat, aby vůbec vstala z postele.

Po chvilce přemýšlení se babička Ludmilka zvedla z křesla a zamířila k oknu. Doufala, že uvidí něco zajímavého a pak ji třeba něco napadne. Hleděla z okna na rušnou ulici, ale žádný nápad nepřicházel. Odešla tedy do kuchyně, aby si do svátečního puntíkovaného hrníčku uvařila svůj oblíbený čaj. S plným hrnkem se opět usadila v křesle. Opatrně si usrkla horkého čaje a znovu vzala do ruky bílé klubíčko.

„No co, prostě začnu a uvidím, co mi pod rukama vyroste,“ řekla si a pustila se do háčkování. Nahodila si pár prvních oček a pak je pomocí háčku umně proplétala. Ruce jí kmitaly, jako kdyby samy věděly, co mají dělat. Babička se usmívala a přitom bedlivě sledovala svá očka na háčku, ze kterých se pomalu, ale jistě rodila krásná křehká postavička.

„To je andělíček!“ vykřikla najednou, a nadšením jí málem uteklo očko. Naštěstí ho uhlídala. „Už zbývají jen křidélka,“ pronesla směrem k andělíčkovi.

Čas rychle utekl a venku se začalo stmívat. V listopadu se dny krátí a tma přichází brzy. Jindy by háčkování odložila, ale teď nemohla. Vstala z křesla a pomalu přešla i s andělíčkem k vypínači, aby v místnosti rozsvítila světlo.

I když jindy večeřela pravidelně, dnes na večeři úplně zapomněla. Neměla ani trochu hlad. Jediné, co chtěla, bylo dokončit andělíčka hned teď. Položila ho opatrně na opěradlo křesla a začala háčkovat křidélka. Každou chvilku mu je přeměřovala, aby byla tak akorát. Ani velká, ani malá. Když byla křidélka hotová, opatrně je andělíčkovi přišila. Nakonec si vzala stříbrnou nitku, aby vyšila oči, nosík a ústa. Andělíček byl opravdu překrásný a babička z něj měla velikou radost. Povídala si s ním, jako kdyby byl živý.

„Tak a teď už zbývá jediné. Vyprat, tedy vlastně vykoupat,“ opravila se babička, „a naškrobit.“

Opatrně andělíčka odnesla do koupelny, kde mu připravila mydlinkovou lázeň. Dávala si pozor, aby ho neopařila příliš horkou vodou, nebo aby naopak ve studené neprochladl. Pak připravila škrob.

„To je proto, aby ti šatičky hezky držely,“ vysvětlila andělíčkovi.

Tak se jednoho předvánočního dne babičce Ludmilce pod rukama narodil krajkový panáček, kterému už neřekla jinak než Andílek.