Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Michal Vaněček, Renata Petříčková

Kouzelné pověsti pražské
aneb Jak to bylo doopravdy

Ilustrace Václav Ráž

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax:+420 234 264 400
jako svou 6276. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Radks Svobodová
Návrh obálky Václav Ráž
Grafická úprava a sazba TypoText, s.r.o.
První vydání, Praha 2016
Vytiskly tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016
Text © Michal Vaněček, Renata Petříčková, 2016
Ilustrace © Václav Ráž, 2016

ISBN 978-80-271-9298-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-9297-7 (pdf)
ISBN 978-80-271-0040-8 (print)

Napsáno na motivy knih

Adolf Wenig: Staré pověsti pražské

Václav Cibula: Pražské pověsti

Karel Vika: Staré Podskalí

O rytířích z vyšehradské skály

Říká se, že kdysi dávno, v pohádkách, žili skřítkové, permoníci, víly, čerti, vodníci a kdo- víjaká další havěť. A že například skřítkové žili v dolech pod Kutnou Horou.

Ale málo se ví, že v podzemním labyrintu pod Prahou se to skřítky jenom hemžilo. A večer, když se setmělo, sedávali u Vltavy s čertem a s vodníkem z Podskalí a vyprávěli si, co se za celý den událo. Ale kdyby jenom to! Oni tam žijí dodnes. A dodnes spolu po večerech sedávají, jenže nikdo neví kde. Říká se, že někde v nějakém zákoutí pod vyšehradskou skálou.

Nebo snad pod Barrandovem. Možná chodí někam tajně na pivo. A pamatují staré časy. A že toho pamatují! Oni si ti dobří braši pamatují, jak to ve skutečnosti bylo se všemi těmi dávnými událostmi, které si dnes vyprávíme jako pověsti. A kdybychom se mohli někde schovat a naslouchat jim, možná bychom zjistili, že se to všechno stalo trochu jinak.

Vodník z Podskalí unaveně usedl mezi své kumpány na špalek. Stmívalo se. Na Vltavu se snášel mlžný opar. V tunelu zaskřípala tramvaj. Čert a tři skřítci už seděli na špalku nebo stoličce v skrytém zákoutí pod skalou.

„Vypadáš unaveně,“ řekl účastně čert.

„Už mne to topení nebaví,“ vydechl vyčerpaně vodník.

„Mně topení v pekle nevadí,“ ušklíbl se čert, „aspoň je u toho teplo, a ne vlhko, jako tady u Vltavy.“

„Není topení jako topení,“ vyskočil vodník, „nemluvím o přikládání pod kotel, ale o dušičkách!“ Čert i tři skřítkové chápavě pokývali hlavou.

„Kněžna Libuše si kdysi usmyslila, že pod vyšehradskou skálou vybuduje lepší vojsko, než je teď pod Blaníkem. Každou utopenou dušičku musím zatáhnout dole tou škvírou do kamenného sálu pod vyšehradskou skálou. Tam dostane zbroj a všechny ty věci, co jsou potřeba, a čeká na další rozkazy. Kdyby bylo národu nejhůř.“

„A co tě na tom nebaví, když jsi vodník?“ usmál se jeden ze skřítků.

„Už to není, co to bývalo,“ zasmušil se vodník, „dřív, když se lidi koupali v brnění, šlo to skoro samo. Ani nemuseli dostávat další výzbroj. Ale dneska?“ Vodník mávl rukou a jeho kamarádi účastně pokývali hlavami.

„Anebo když ti skákal do Vltavy Šemík, pamatuješ?“ zasmál se čert.

„Šemík?“ zachechtal se vodník. „To vám budu taky někdy vyprávět, jak to s ním bylo. Tady kolem Vyšehradu se vůbec děly věci!“

„A co se tam pod Vyšehradem v tom sále vlastně děje?“ zajímal se čert, pro kterého byla vodní tůň zcela neznámá.

„Nic,“ pokrčil rameny vodník, „vojsko spí. Jen čas od času se někdo probere a zeptá se Libuše, jestli už je čas. A Libuše jen odpoví, že to nic, že jen podkova zakřesala o kámen či voda zaharašila hluboko pod zemí. Jejich čas že ještě nepřišel. A tak to jde pořád dokola.“

„Dřív to bylo lepší,“ pokračoval vodník, „o petropavelské pouti se spousta lidí koupala a bylo jim jedno, že neumějí plavat. To jsem neplavce jen dole převzal a bylo to. Dneska? Darmo mluvit. Tuhle mi tam spadl jeden s autem, nebo jak tomu říkají. Než jsem ho z toho plechu vybabral, byl skoro večer.“

„Moderní doba není pro nás,“ pokýval hlavou jeden ze skřítků.

„Ale to se říkalo vždycky, ve všech dobách,“ odporoval mu jeho druh.

„To je pravda, s pokrokem byl vždycky problém,“ přisvědčil třetí, „pamatujete třeba, jak ten rabín, jak on se jenom jmenoval…?“

„Rabi Löw…“ doplnil čert.

„Jo, to byl on. Jak si tenkrát uplácal z hlíny toho panáka a měl utkvělou představu, že ho rozpohybuje?“

Odpovědí mu byl smích všech přísedících kamarádů.

„To máš pravdu, to byla velká legrace, když potom ten golem opravdu chodil,“ smál se vodník, „nebo když šel pro tu rybu, to jsem zrovna u toho byl!“

Jak šel golem pro rybu a pak s rybou aneb jak to všechno začalo

Vpověsti o golemovi se většinou píše o jeho nepříjemnostech ve chvíli, kdy rabínovi onemocněla dcerka a rabín samou starostí o ni zapomněl, jako každou sobotu, vyndat golemovi šém, aby si odpočinul. Měl ten hliněný dobrák jednu nepěknou vlastnost. Byl neúnavný a čilý, a čím víc pracoval, tím víc měl energie. Takže v sobotu ho bylo třeba nějak vypnout, aby si odpočinul a jeho rozpálená ohnivá hlína trošku zchladla. Jinak by totiž golem zdivočel. To se prý tu osudnou sobotu také stalo a milý golem se doma tak nějak rozohnil, rozdivočel, posléze i rozzlobil, ničil město a tak vůbec. Jinak to byl ale velký vlídný dobrák, pracoval pilně a bez nejmenší únavy. Co se mu řeklo, to udělal. Ačkoliv jeho rozum byl trošku jiný než ten lidský.

„Já ho měl moc rád,“ řekl vodník a pohladil si své dlouhé zelené vousy. „Tehdy, když ho rabínova žena poslala ke mně pro rybu, tak se mu ta potvora šupinatá všelijak mrskala v náručí a golem se rozhodl, že když tak moc zlobí, tak tu rybu za trest utopí v řece.“

„Haha,“ zasmál se čert, kterému to připadalo stejné, jako kdyby chtěl uvařit horký oheň.

„Jenže ryba mrskla ploutví a byla ta tam. A chudák hloupý golem myslel, že ji utopil. On ten golem se s tou rybou totiž toho léta sešel ještě jednou. Šel se tehdá projít…“ Vodník se zadíval někam do dálky, kde celou tu vzpomínku viděl, jako by se stala včera. A začal vyprávět…

... Už se šeřilo a kolem rákosí se neslo večerní cvrkání cvrčků, země vydechovala poslední horkou vůni po celém parném dnu a golem si řekl, že si ty své hliněné nohy trošku smočí, aby nasál vlhkost do celého svého horkem vyprahlého těla. Celý den se na tuhle chvíli těšil. Přece jen, byl sice neúnavný, ale rád si udělal radost něčím příjemným. Náhle se hladina řeky Vltavy zamihotala a ozval se udýchaný rybí hlas.

„Goleme, goleme,“ volala ta ryba, „nemáčej si ty nohy ve vodě, vždyť se ti ta hlína rozmočí!“

Jenomže, copak takové rybí volání někdo slyší? Golem nohy ve vodě, kouká na hladinu a najednou vidí, jak se tam zoufale mrská ryba, otevírá papulu, jako by chtěla golemovi něco říct.

Golem natočil k hladině hliněné ucho, ale ať se snažil sebevíc, slyšel jen a jen šplouchání.

Kouká na rybu, proč se tam v té vodě tak zoufale mrská. Vzpomněl si, jak před časem takhle jednu rybu za trest utopil. Že ona se chudinka topí! A usmyslel si, že ji vyloví. Jenže jak měl ty hliněné nohy nasáklé vodou, tak se mu podlomily a milý golem žbluňk – a byl ve vodě.

Ryba nelenila a vyhledala mne na dně. To už jsem ale sám viděl, jak se golem plácá a klesá ke dnu. No to víte, hrouda hlíny, to jde dolů samo. No co vám mám povídat. Nelenil jsem, pádil jsem hned pro rabína a společně jsme golema vylovili. Syčelo to jak parní stroj. No pravda, vyschnul, chlapec hliněný. Ale on už to potom nebyl on. Byl pořád tak nějak naměkko a občas z něj šla pára. A myslím, že ho nakonec rabín dal někam na půdu a snad tam je golem dodnes…

Vodník dokončil svoje vyprávění a od srdce se zasmál a jeho kamarádi s ním. A vůbec, to jste věděli, že ve starých pověstech toho tolik chybí? Obyčejných i neobyčejných příběhů, někdy zajímavějších a legračnějších než samotné pověsti? K těm patřila i vodníkova vzpomínka na golemovy skoro rozmočené nohy.

Ale ona to byla pěkná lapálie i tehdy, kdy šel tenhle hliněný chlapík nakoupit na malostranský masný trh nějaké to maso. A to byl ten památný den, který zaznamenaly kroniky. Ovšem nikoliv kvůli golemovi. Na toho jsme si v té souvislosti vzpomněli až my…

Jak zavržené mouchy zmasného trhu našly svoje štěstí jinde

„Tak co to je toto?“ pravila jedna tenkým hláskem.

„Jau, mě bolí hlava!“ pravila druhá aněkolik dalších stovek much se kní přidalo, protože přistání natvrdou dlažbu není nikdy měkké. Atak se tam ty mouchy opile azmateně rozlézaly zcelé té hromady. Golem se súžasem zastavil amaso vpapíře mu vypadlo zhliněných rukou.

„Goleme,“ pravil odevzdaně, „běž pobít všechny ty mouchy.“