Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Pavel Vosoba

Únik z průměrnosti

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6961. publikaci

Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Formát ePub Štěpán Böhm
Ilustrace v knize Petr Požár
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Počet stran 264
První vydání, Praha 2018
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2018

ISBN 978-80-247-1655-8 (ePub)
ISBN 978-80-247-1646-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0134-4 (print)

O autorovi a poslední knize

Pavel Vosoba vystudoval Moskevský institut řízení, následně vyučoval na Stavební fakultě ČVUT, později se stal spoluzakladatelem poradenské firmy M.C. Triton. Dnes společně s děkanem Michaelem Valáškem přednáší na Strojní fakultě ČVUT předmět „Kariéra v inženýrství“.

„Necítím se být spisovatelem ani filozofem. To mě však ani v nejmenším neodrazuje psát a přemýšlet o sobě a druhých.“

Pavel Vosoba nejprve psal odborné knihy, které se postupně měnily v zábavně odborné, až získaly ráz vyprávění. Právě takovou byla i předposlední kniha Dokonalý život (Grada, 2014), ve které se prolíná vyprávění a příběhy hrdinů s prvky poradenství a koučinku.

„Jsem obyčejný učitel, který má tu drzost učit, co nikdy nestudoval.“

Kniha Únik z průměrnosti je skutečný román, napsaný svérázným úsporným jazykem, s minimalizací slov a nepřetržitými dialogy, rychlými zvraty a napínavým dějem, jako kdyby autor psal spíše scénář k napínavému detektivnímu filmu. Nenechá čtenáře vydechnout, osudy hlavních postav se neustále rozvíjejí, prolínají v čase a vzpomínkách, až se čtenáři může zdát, že postav je daleko více. Rozmanitost a barvitost příběhů i plastičnost jednotlivých hrdinů usvědčují autora z jeho touhy po hlubokém poznání a pochopení sebe i druhých.

Co se stalo předtím

Shrnutí první knihy Dokonalý život

Richard Drakin, lehce znuděný mladý muž, si uvědomuje, že mu v životě něco schází. Náhodou si přečte zprávu o nepříliš slavném odchodu významného generálního ředitele. Napadne ho oslovit jej a získat od něj návod, jak být v dnešním světě skutečně úspěšný. K jeho překvapení John Rock na setkání kývne. Dojde k úmluvě, v níž se John zavazuje provést Richarda místy a příběhy, které navždy ovlivní jeho život. Richard si zpočátku neuvědomuje, že se jedná o osudové setkání dvou lidí: mistra a žáka, kteří na sebe dlouho čekali.

Bláznivá, zdánlivě nepřipravená cesta okolo světa, divoké situace, tajemství, mystifikace otevírají Richardovi nový svět. Během krátké doby navštíví New York, San Francisco, Sydney, Ťan-šan, Moskvu, Petrohrad, až nakonec skončí v Jeruzalémě.

Během cesty si John postupně uvědomuje, že Richard dozrává mnohem rychleji a on jako učitel mu dříve nebo později nebude stačit. Přizve tedy ke spolupráci Viktorii, ženu s neobyčejnými schopnostmi. John však Richardovi nepřizná, jak velké a tajemné pouto je mezi ním a touto ženou. Viktorie se do výchovy pustí s daleko větší razancí a nebojí se Richardovi otevřít temné stránky lidské duše.

TOUHA
VLÁDNOUT

Kdo jsou dobří vládci?

Ti, co nacházejí vůli vzít osud a rozhodování
do vlastních rukou, touží se stát mocnými, aniž potřebují
moc a bohatství, chtějí být respektováni, aniž vyvolávají strach, a svobodní, aniž by omezovali svobodu druhých.

Salome a Herodes

Pocit vlastní bezmoci vede k touze po moci.

Monika Papyan

Richard sleduje Johna do poslední chvíle, než se úplně ztratí v jeruzalémských uličkách. Dolehne na něj podivná tíseň. Usedne na malou stoličku vedle Viktorie, svět se zpomalí, ruce i nohy mu ztěžknou, ztratí sílu, jenom srdce tluče bum, bum, bum. První setkání s Johnem, New York, San Francisco, Sydney, Issyk-kuľ, Petrohrad… V každém okamžiku, situaci mě chránil, nastavoval vlastní život, odevzdával se, naslouchal. Jak blízko jsme se k sobě za tak krátkou dobu dostali. Nebylo to až příliš jednostranné? On dával, já si užíval potěšení a dobrodružství.

Pohltí ho emoční prázdnota, jeho duše, ta zrzavá uličnice, se odmítá smířit s tím, že Johna možná už nikdy neuvidí. Pohlédne na Viktorii.

„Zapomněl jste Johnovi vyrovnat účet?“ zeptá se ho Viktorie s jemným sarkasmem.

Richard přivře oči: John se tehdy usmál a na moji otázku, co to bude stát, odpověděl: NIC… tedy ve smyslu materiálním. Odkudsi mu vypadl zvláštní pórovitý kamínek, vůbec si toho nevšiml, zvedl jsem jej a podal mu ho. John ho roztřesenýma rukama opatrně vzal a zeptal se, zda věřím na znamení. „Máte nějaký nápad?“ zeptá se.

„Kamínek má pro Johna nesmírnou hodnotu…,“ jenže to ještě netuší, prolétne Viktorii hlavou. „Společnost je něco jako kolotoč štěstí. S dětskou naivitou do něj nastoupíme, zpočátku se nám to líbí, zmocňuje se nás euforie z rychlé jízdy, propadáme iluzi věčnosti, točí se nám hlava, ztrácíme sami sebe. Rotace se zrychluje, radost se vytrácí, nelze vystoupit, kolotoč se točí a točí. Zvracíme, křičíme: Zastavte!!, ale kolotoč nezná milosrdenství, vyhodí nás tehdy, když už nemáme co nabídnout, čím zaplatit…“ Viktorii selže hlas, její oči jemně zvlhnou, podél ostrého nosu se objeví nepatrný odlesk. Vzápětí však zlobně, skoro zvířecky zasyčí: „A za všechno platíme, jenom dlouho netušíme čím.“

Richard nejprve neporozumí. Copak celá cesta s Johnem byl pouhý kolotoč? Zaujme uvolněnou polohu a soustředí se, ocitá se uvnitř potemnělých barev, jsou blízko, sáhne si na ně, zasáhne ho táhlá bolest. To jsou Viktoriiny emoce! Překvapený otevře oči.

„John i já jsme podlehli pohodlné, zdánlivě atraktivní kariéře, stali se úspěšnými, uznávanými, nadlidsky výkonnými, ale ztratili jsme schopnost se radovat, prožívat, hnaly nás cíle, společenská kariéra a neúprosný stresující čas. Naše cesta zmizela a my se vydali ve stopách průměrných.“

„Stydíte se?“

„Hledám odpuštění a svoji budoucnost.“

„Jsem součástí vaší budoucnosti?“ zeptá se Richard.

„Jste součástí obojího,“ Viktoriiny oči na chvíli ztratí svoji žhavost, aby vzápětí opět udeřily. „Splatit dluh vás teprve čeká.“

„Jenže já stále nevím, čím zaplatím.“

„Až se ‚to‘ stane, sám to poznáte.“

V Richardových očích se objeví záblesk podezření a nedůvěry. Až se „to“ stane. Ale co?

„Chcete jít dál?“

„Neptáte se zbytečně?“ poznamená Richard s lehkou ironií.

Viktorie přikývne, pohlédne směrem k Chrámové hoře a vstane. „Je tedy čas jít.“

Oba se vydají po schodech ke Skalnímu dómu, které jsou určeny pouze pro muslimy. „Tam nesmíte!“ volá za nimi vyděšeně majitel čajovny.

Richard se ještě stačí otočit, ulička i klenba mizí, objeví se zapadající arabské slunce a pozlacený chrám.

…

Po celém těle pocítí silné svědění. Okolo sebe má omotanou hrubou bílou látku, královskou tógu z vlny. Těžce stoupá po schodech nahoru, až se před ním objeví ohromující zelenobílá stavba – třetí a největší židovský chrám, pokrytý mohutnými zlatými deskami, které při úsvitu vyzařují ohnivě žlutou záři. Na své velkolepé dílo je nesmírně hrdý. Dává mu zapomenout na bolesti, vnitřní prázdno, úzkost a zoufalství. Připomíná mu jeho neomezenou krutovládu, rozhodování o životě a smrti druhých, okamžiky, ve kterých se cítil jako bůh, vyvolený a nesmrtelný.

Zastaví se a vydýchává. V poslední době ho každá delší cesta vyčerpává. Není divu, je mu obdivuhodných 69 let a více než třicet pět let vládne Judsku.

„Herode, potřebuješ nosítka?“ zeptá se s přehnanou starostlivostí jeho sestra Salome.

„Ne,“ odsekne vztekle z posledních sil. Nesnáším svou slabost, závislost a ze všeho nejvíc falešnou starostlivost svojí sestry, která za mými zády vládne a rozhoduje místo mě. Ona to byla, kdo donášel, pomlouval a intrikoval. Salome mě donutila popravit mou ženu Mariamné i dva syny, Aristobula a Alexandra. Mstila se každému, kdo jí připomínal její nízký původ, a teď čeká, až zdechnu! Potlačí temné myšlenky, narovná se, udělá pár kroků a zakymácí se. Okamžitě ho zachytí bělostné paže dívek, které vždy kráčejí v malém odstupu za ním.

Salome to pobaví a panovačně přikáže: „Položte ho na nosítka, králi dnes není dobře!“ Když vystrašení nosiči položí Heroda na nosítka pokrytá velbloudí srstí, nakloní se sestra k jeho hlavě a pošeptá: „Šetři síly, bratře, čeká tě dlouhá těžká cesta.“

„Tvou mocenskou rozechvělost cítím po celém těle, až umřu, moje děti jistě ocení tvoji oddanost,“ neubrání se jízlivé odpovědi.

„Z tvých dětí nemám strach, nedokážou být kruté a mstivé, jsou z královského rodu, nezažily ponižování a opovržení bohatších Hasmoneovců jako my dva. Nemají komu co oplácet, nežene je nekonečná nenávist. Herodes je jen jeden a žádný z tvých ‚pozůstalých‘ potomků nemá tvou velikost. Snad některé z tvých dětí, které jsi nechal ze strachu zavraždit, ji mohlo mít, ale to už se nedozvíme.“

Salome láskyplně pohladí zbytek jeho prošedivělých vlasů a zasyčí mu do ucha: „Předej mi moc a já zaručím, že tě lid po smrti bude uctívat jako boha.“

„Vědomá nenávist je strašná, copak nedokážeš odpustit?“

„To není nenávist, můj bratře, ale obyčejná ženská vášeň ve své nahotě. Touha pokořit mužský svět, proniknout do něj, ovládnout muže jakýmkoliv způsobem, rozložit na tisíce způsobů znovu a znovu. Váš svět je mnohem atraktivnější a bůh k vám laskavější než k nám. Až přijde čas, ukradneme vaše sny o moci, slávě a bohatství. Zbydou z vás trosky, pouzí nositelé ‚čehosi‘, co otvírá cestu k životu.“

„Ženy jsou stvořené pro lásku, umění, mají inspirovat, rodit a vychovávat děti, ne zabíjet a ničit. Kde se vzala v tak krásném těle taková zloba?“

„Když jsi byl mladý, milovala jsem tě, ale jako sestra jsem nesměla. Když jsi byl mocný, milovala jsem tě i nenáviděla současně. Kdyby to náš zákon povoloval, oddala bych se ti jako tvoje nejlepší děvka. Jak jsem jim jenom záviděla! Teď je z tebe hromada starého zkaženého masa. Užívám si tvoji stařeckou ubohost a moje nenávist se konečně nasytila. Čas s tebou mi dává zapomenout na pocit méněcennosti.“

„Jsi sestrou krále!“

„Bratře, jsi chytrý král a určitě svá slova nemíníš vážně. Sám víš, že postavení, čest a vážnost, hromadění bohatství a majetku samy o sobě vedou pouze k větší osamělosti a nejistotě. Opakuješ to, co všichni kolem tebe, možná jsi měl více štěstí, ale od davu se ničím nelišíš. Skutečnou hrdost a sebevědomí nalezneš jenom v sobě, ale to ani já, ani ty neumíme. Proto oba vraždíme, hromadíme, intrikujeme. Bojíme se předstoupit sami před sebe.“

„Jsi jako noc a den.“

„Herode, dej průchod zbytkům svého ega a nalezni konečně sám sebe! Najdi sílu k vědomé smrti, která jediná nemůže být převzata a zvládnuta někým jiným. Zde na zemi již nemáš co pohledávat. Vzmuž se a přijmi utrpení, které čeká tvoji duši po smrti, to velké NIC, kterého se tak úzkostně bojíš.“

Jeho tělo zasáhne slabost, není to však fyzická bolest, ale svírající, strašlivé prázdno. Kolikrát marně potlačoval ten pocit konečnosti svého bytí, snažil se zapomenout ve víru dění, zábavy a boje o moc… Zachvátí ho zimnice, zuby drkotají, nedají se zastavit, svaly odmítají poslouchat.

„Umyjte svého krále od výkalů a zahřívejte vlastními těly, dokud mu nebude lépe. Až umře, půjdete do hrobu s ním!“ přikáže znechuceně Salome.

…

Je půlnoc, zimnice povolila, přichází spánek a s ním sen. Malý chlapec sedí na kraji pouště, pohrává si s vyhřátými kamínky a pozoruje stádo velbloudů, jak se přetlačuje u rozbahněného napajedla.

„Pijte pomalu, vychutnejte si každý doušek, neboť čím více vody vypijete, tím více a častěji ji budete potřebovat,“ poučuje ostatní shrbený velbloud stojící opodál.

„Hlupáku! Jsi starý, nemáš sílu prorvat se k vodě a bojíš se, že na tebe nezbude,“ zvedne hlavu mladý samec a voda se slinami mu stéká po tlamě. „Celý život nás nutíš sloužit tvoru, který sám bez vody nevydrží ani týden, a nám chceš dávat rady! Umíme si vládnout sami, nepotřebujeme žádného pána.“

Zvířata zvednou zvědavě hlavu. Malá prasátka, čekající poslušně ve frontě, se nahrnou přímo doprostřed napajedla.

„Stádo vždy potřebuje vůdce, někoho, kdo za něj rozhodne, postará se o něj. Dokážeš nám vždy zabezpečit dostatek potravy a pití, řešit naše malicherné dennodenní spory, ubránit nás, když budeme napadeni? Dokážeš pro záchranu stáda trestat a zabíjet? Jestli ne, jsi pouhý žvanil, který se chce zalíbit.“

Mladý samec vyběhne od napajedla a vztekle se vrhne na starého velblouda. Porazí ho na zem a předními kopyty mu zasazuje krvavé rány. Od tlamy mu do všech stran létají velké chuchvalce slastných slin. Jak dlouho se těšil na tento okamžik.

Ostatní zvířata mlčky přihlížejí. Chlapec vyskočí, rychle za sebou vydá několik chrčivých příkazů a rukama tluče mladého velblouda hlava nehlava. Uplyne několik sekund, stádo se uklidní a pokračuje v napájení. Pouze starý „vůdce“ leží opodál, od smrti ho dělí pár minut.

Chlapec k němu poklekne a obejme ho.

„Nelituj mě, není nic lepšího, než když starý vůdce odchází přemožen novým v přímém boji. Stádo potřebuje vůdce, pokud jednotlivci nedokážou být svobodní. Moje duše jej bude provázet na všech cestách, a zajistí si tak nové pokračování. Můj otisk zůstane navždy uchován.“

…

Herodes se probudí a neohrabaně odstrčí nahá ženská těla. Na pár sekund ho přepadne touha, pohladí voňavé dívčino lůno, zčernalý úd, napadený snětí, se mu nepatrně ztopoří. Ne, teď není čas. Povraždí Salome mé syny a ujme se vlády? Dokážu udržet království? Moje dynastie musí pokračovat, stavět nová díla a klanět se mně, „zakladateli“. Sestra je chytrá, lstivá, ale nedokáže vládnout. Cosi se v něm vzepře. Proč o tom přemýšlím, když smrt je za dveřmi, za kterými je velké NIC? Kam se podělo mé přesvědčení o mé nesmrtelnosti? Není celý život pouhé umírání? A co moje duše – mám-li vůbec nějakou? Má to všechno nějaký smys?!

Bláznivé otázky ho nadchnou a dodají mu sílu. Ztěžka vstane a přes bolesti se vydá do své rozsáhlé knihovny. Postaví se před stěnu s výklenky, na kterých jsou uloženy papyrové svitky. Sáhne po prvním, druhém, třetím, … desátém, rychle je prohlíží a odhazuje na zem. Konečně nachází, co hledá: Thales Milétský.

„… lidská duše je nesmrtelná, existuje sama o sobě, jednotlivé duše se dokážou spojovat, rozdělovat a vtělovat i do neživých věcí. Hlubokou koncentrací dokážeme vnímat nejen svoji duši, ale i duši jiných, někteří jedinci dokážou v okamžiku smrti předurčit budoucí místo své duše. Ať duše padne do jakkoliv hluboké temnoty, vždy je z ní cesta, pokud si uchová byť jen nepatrnou naději, že kdesi nahoře je ‚světlo‘, které ji dokáže vyvést zpět.“

Herodes se kysele usměje. Co má starý velbloud společného s Thaletem? napadne ho. Vyjde na terasu. Je úplněk, siluety domů dávají Jeruzalému tajemný a osudový nádech. Kdesi uvnitř zaslechne hlas:

„Herode, uspořádej svoje věci a vydej se do Jericha.“ Trhne sebou.

„Jsi ten, co myslím?“

„Snad.“

„Čeká mě boží trest. Mám úzkost z nebytí!“

„Bůh netrestá, pouze přihlíží.“

„Lžeš! Byl jsem krutý, vraždil jsem ze strachu a zbabělosti.“

„Ne. Pocit bezvýznamnosti tě svedl k tyranii a pýše, která jedním mávnutím zabíjela a druhým velkodušně dávala milost. Jenom tehdy jsi cítil vlastní důležitost. Nadvláda nad životem i smrtí druhých poskytuje chvilkovou úlevu až euforii. Teprve poté, však o to silněji, se objeví úzkost a prázdnota. Chtěl jsi být nesmrtelným, a stal ses tyranem.“

„Bez toho bych nedokázal vládnout více než třicet pět let. Udržel jsem nezávislost na Římu, pozvedl Judeu, vybudoval Jeruzalém, postavil stavby, o kterých si vyprávějí, zajistil prosperitu Židům. Sám, ač nejsem Žid, jsem vykonal pro národ více než kdokoli jiný!“

„A konal jsi jenom proto, aby se tě báli a respektovali tě. Pro sebe samotného jsi vykonal pramálo. Herode, jsi sám, nemáš nikoho, přesně jak sis přál: lépe být nenáviděn než litován.“

Osamělost, ta strašlivá věc, která v něm neustále vyvolává úzkost. Nechtěl se narodit, věděl, co ho čeká. Nedonošený bojoval o život, s posměchem ostatních, vykořeněný z rodu Idumejců, násilně přinucených přijmout židovskou víru. Tak moc toužil po moci, která by mu dala obdiv ostatních. Pro ni byl ochoten učinit cokoli. Obecné uznání se mu stalo pastí. Stal se nejslavnějším mezi průměrnými, neboť jenom ti potřebují moc, bohatství, štěstí, aby se jich ostatní báli a záviděli.

„Hej, slyšíš mě? Vezmu si život, nic nemá smysl.“

„Konečně uděláš něco z vlastní vůle! Tvůj život se rozpustil v bytí průměrných a nyní konečně vědomě sleduješ vlastní život, hledáš smysl ve smrti, ale smrt není konec.“

„Nevěřím, smrtí vše končí!“

„Tvoje duše ví, že po smrti se zúčtuje, co stojí mít moc a vládu. Pocit vlastní velikosti ti nedovolil přiblížit se víře.“

„A co je bůh? Pouhá tři písmena!“

„Bůh je ve tvé duši. Muka duše jsou mnohem větší než muka těla. Jde o vyrovnání vlastních rozhodnutí a svobodné vůle, kterou ti duše věnovala. Zbývá ti pár dnů, vykonej něco pro sebe, něco světlého, co ti bude ve věčných temnotách alespoň malým světýlkem, než přijde opět tvůj čas.“

„Proč nemohu žít věčně?!“ neovládne se Herodes a zařve na celý chrám.

„Co je věčnost – jedno velké NIC,“ odpoví kdosi potichu.

Několikrát těžce vydechne a pak zašeptá: „Kdo opravdu jsi?“

…

„Můj bratře, trpíš samomluvou, nebo tě snad dostihly výčitky?“ Salome vystoupá po schodech na terasu až k Herodovi.

„Čekáš, abys nepromeškala ten správný čas, nebo jenom nasloucháš, abych ti na poslední chvíli něco neprovedl?“

„Přišla jsem ti říci, že máš vše připravené na cestu do Jericha.“

„Salome,“ řekne Herodes nezvykle měkkým a zlomeným hlasem. „Dej mi ještě pár dní a pak učiň, co je třeba.“

Salome se nepatrně usměje a gestem přivolá nosítka. „Můj bratře, stanu se ráda vykonavatelem tvých světlých přání, budeš-li si přát.“

Snad jednou odčiníš za nás oba naše hříchy, pomyslí si pro sebe Herodes a sám se podiví neobvyklému přání.

…

Jericho, jeho nejoblíbenější místo, oáza obklopená pouští. V poušti jsou jeho kořeny. Ani po tolika letech neztratil smysl pro orientaci, schopnost přežít bez vody, vydržet čtyřicetistupňová vedra i mrazivé noci. Ano, poušť! Tam nalezne malé světlo pro svoji duši, než opět přijde jeho čas – tak to řekl bůh.

„Zastavte!“ přikáže Herodes a malá karavana se zastaví. „Nechte mne zde samotného do východu slunce.“

Měsíc, stále ještě v úplňku, pomalu klesá za obzor. Chladná noc mu dělá dobře. Zavane vůně písku a uschlé trávy. Zavře oči.

…

Má na sobě ženské oblečení, zrzavé vlasy, neznatelná prsa, štíhlé prsty… Prochází zfanatizovaným zástupem, lidé na ni plivou, občas ji kdosi udeří do tváře nebo do zad. Fyzickou bolest nevnímá, duše je však vyděšená, plná beznaděje, ztráty všeho lidského, pozemského.

Z davu vyběhne starší žena, nehty jí strhává kůži z těla a křičí: „Hanba!“ Prosebnýma očima plnýma slz pohlédne na svoji matku a její zkrvavené ruce. Kráčí dál, její přátelé se stydlivě odvracejí zády, poslední naděje hasnou.

Vztek, bolest a strach se smísí vjedno, nastoupí osamělost, poté lhostejnost. Jenže když kráčí dál, zmocní se jí vznešené vědomí jedinečnosti. Dav se pro ni stává pouhým nástrojem moci, manipulován veřejným žvaněním, skrytým ve své bezejmennosti a nezodpovědnosti. Ti, kdo na ni plivou, jsou zbabělci, oddaní vykonavatelé moci a propagandy, zažívající slastné pocity sebeukájení své malosti. Jejich činy nejsou hrdinské, neboť nenesou žádnou osobní odpovědnost.

Najednou stojí sama v celém světě, cítí se bohem, který stvořil vlastní svět, kde neexistuje žádné selhání ani poslední soud, je hrdá, že se smrtí potvrzuje její jedinečnost, a smutná, že si to uvědomuje tak pozdě.

Z posledních sil se narovná a vznešeně dokráčí pár kroků na popraviště. Ještě než jí kat usekne hlavu, věnuje všem svůj úsměv.

…

Herodes se probudí a vydechne: „Mariamné…“ Hrdlo se mu stáhne. Aristobul, bratr Mariamné, Hyrkán, její děd, synové Aristobul, Alexander, ty všechny ve své chorobné nedůvěře zavraždil.

Vlastním přiznáním před sebou samým mu náhle spadnou nejtěžší okovy, jako by se jeho kamenné srdce opět rozbušilo a jeho duše se opět nadechla. Rozhlédne se a nahlas se zeptá: „Co mám udělat?“

Je to tvůj svět, tvoje duše, ty sám sebe trestáš. Vlastní duši nelze obelhat, je spravedlivá. Zbývá ti posledních pár dní, věnuj je konečně sám sobě – otevři se!

Herodes zvolna povoluje své zaťaté ruce zahrabané do písku. Cosi malého mu uvízne v levé dlani. Otevírá ji, písek proklouzává mezi prsty, v dlani zůstává malý, ohyzdný pórovitý oblázek, zdá se mu, že z něj vychází jakési světlo. Vykonej něco pro sebe, něco světlého, co ti bude ve věčných temnotách alespoň malým světýlkem, než přijde opět tvůj čas. Pevně jej stiskne. Jeho poslední myšlenky směřují k Salome.

Poušť i bolesti zmizí. Vyčerpaný Richard leží pod vysokým keřem, ruce zaťaté v písku. Vzduch je chladný a zdá se, že svítá. Těžce se posadí, zrůdnost a genialita Heroda jej zasáhla. Konečně nabere sílu, nadechne se a rozhlédne.

Opodál sedí Viktorie a pozoruje východ slunce. Skalní dóm se objevuje v celé své kráse.

Viktorie, proč jste ke mně tak krutá, pomyslí se v duchu Richard. Nikdy jsem nepocítil tak strašlivé zlo a bezmoc sám nad sebou.

„Zvládnul jste to?“ zeptá se Viktorie vyčerpaným hlasem plným podivné naděje.

„Ne, bylo to nad moje síly,“ odpoví zahanbeně Richard.

„Tak se přesvědčte! Otevřete dlaň!“

Richard si teprve nyní všimne své zaťaté pěsti. Pomalu ji otevírá, objevuje se drobný pórovitý kamínek, poslední zrnka písku protečou mezi prsty a dopadnou na zem.

Viktorie si odlehčeně vydechne. „Nejpozději dnes v noci musíme být v Herodionu.“

„Co tam?“

„Najít Herodův hrob.“

Richard se nejprve otřese myšlenkou, že by se opět měl stát někým tak krutým k sobě i ostatním. K ní se však přidá jiná – posedlost vládnout, rozhodovat o bytí druhých, ovlivňovat tento svět, uzpůsobit si jej podle svých potřeb. Zamrazí ho. Kdo je vlastně ON? Rychle potlačí svoji touhu, vstane a následuje Viktorii.

Tajemství vztahu Viktorie aJohna

Jako nestačí pramen vody, ale nutno zněho pít,
nestačí číst romány, je potřeba je žít.

Milan Machovec

Tři hodiny ráno, Richard aViktorie vstupují na nejvyšší bod Herodionu. Herodes nechal na kraji pouště vytvořit umělý kužel, do kterého vsadil své letní sídlo, svůj „božský“ trůn.

Měsíc, na cestě kúplňku, ozařuje písečné kopce široko daleko ajejich stíny se pod stoupajícím teplem mihotají jako černí andělé. Richard pohlédne dolů – zbytky kamenných stěn po něm vztahují ruce achtějí vyprávět. Jaké to asi bylo kdysi? Přimhouří oči, tropická zahrada, plná fíků, citrusů, pistácií, průzračných fontán, kosatců, tulipánů arozmanitých jezírek. Cítí jakési bytosti, ale nejsou to lidé. Kdo tedy?

Ještě více se uvolní, když vtom ho Viktorie znenadání uchopí za ruku. Richarda ovládne nečekaná lehkost, jeho mysl se rozplývá, ztrácí obsah amění se vpouhý obláček.

Strach zprázdnoty ho přinutí zpět ovládnout rozptýlené vědomí. Najednou se rozpadne na tisíce drobných kapiček. Každá znich má vlastní identitu, přesto jsou částí celku. Richard se vyděsí, krůpěje se opět spojí dohromady.

Jiná forma „bytí“ zachytí zprávu od Viktorie: „Zkuste se tolik nerozpadat. Myšlenka je akce!“

Richard se uklidní, místo strachu nastoupí dětská zvídavost. Jako malý toužil všechno poznat, do všeho proniknout, přál si být neviditelný, pohybovat věcmi vlastní vůlí, skákat po Měsíci, procházet se časem… Ztráta „hmoty“ je pro něj vzrušující. Zlehka proniká do nejbližšího otesaného kamene. Tisíc let zpátky proletí vjediném okamžiku – skála, odlomení, otesání, putování, vložení do stavby, zboření, vyhrabání. Nechtěně se pustí do zkoumání hmoty – koule, výboje, vlny, prázdno – NIC? Vyděsí se avrátí nad zem. Aniž by tušil, srazí se sViktorií – vtáhne ho vír emocí – překvapení, láskyplnost, vztek, touha po odpuštění, vina…, ukryté tajemství, podivné úmysly? Zamíří knim, ale cosi ho vykopne zpátky.

„Pomalu, ještě není správný čas!“ zlobí se Viktorie.

Odkudsi do něj vtrhne veselá, až sarkastická nálada.

„Pročpak nezůstanete vesvém světě?“ zeptá se kdosi.

„Asi je tíží lidské tělo,“ odpoví posměšně někdo druhý.

„Nebo je omrzela složitost lidského života – ze samých zákonů apovinností zapomněli žít.“

Richard se naštve, zkouší se vymanit, ale marně.

„Jste vpasti! Teď kápnete božskou, jak jste nás objevili?“ zeptá se první hlas.

„Psi mi pomohli,“ odpoví posměšně Viktorie.

„To je nesmysl!“

„Dobrá, ‚Clifford‘1 vás prozradil, při jeho čtení mi byla podezřelá až přílišná konkrétnost, hned mi bylo jasné, že objevil ‚meziprostor‘. Hledala jsem jeho ‚svět‘ anašla váš.“

„Pěkné nadělení, když vás pustíme, prozradíte nás, nastane příliv emigrantů aza chvíli tu nebude khnutí.“

„Vrátíme se, hledáme muže, kterému kdysi říkali Herodes.“ Viktorie vyšle zklidňující emoce.

„Zrádce Clifford! Každý znás má tisíce jmen,“ myšlenky přestanou plynout, Richard ucítí vpád, podivné spojení, kdosi ho zkoumá aprochází jeho zážitky. „Ten, koho hledáte, se zde ukrývá. Herode, ptají se po tobě!“

„Míní-li Heroda Velikého, jsem zde.“

„Jak je tam dole, můj bratře?“

„Tak mě oslovovala jenom jedna žena. Kdo jsi? Přišla jsi mne snad vysvobodit zprázdnoty atemna?“

„Možná, záleží, kam až tě vynese tvé světlo.“

„Jako živý jsem toužil po moci avěřil, že se stanu bohem. Jak naivní! Moje skutečná motivace, stejně jako všech vládců, byla sloužit svým zájmům audržovat svá privilegia, násilím, podvody, jakkoliv. Moje touha po moci byla nekonečná ajá ji nedokázal zkrotit. Všechno jsem jí obětoval, nakonec isvoji duši. Teprve smrt mi přinesla vysvobození. Jsem, nejsem tady anekonečně dlouho přemýšlím, čekám na toho, kdo nezištně doručí mé poselství, mou hlubokou prosbu oodpuštění.“

„Aco bys udělal jinak, kdybys všechno mohl vrátit?“

Odpověď nepřichází, místo ní ucítí Richardova mysl ostrý vpád silné energie, nebrání se, rozumí, že by to nemělo smysl. Ozve se radostný pláč. „Ty jsi ten, cos byl…“

„Komu máme tvou prosbu předat?“ přeruší ho povýšeně Viktorie.

„VAlexandrii najděte ženu se jménem Hypatia a… Salome? Jsi to ty? Dokážeš mi odpustit?“

„Adokážeš odpustit sám sobě?“ sykne žalostně vodpověď.

Viktorie náhle pustí Richardovu ruku. Těžce otevře oči azakymácí se. Zahradou právě procházejí dvě postavy astoupají pěšinou vzhůru. „Kzemi!“ zavelí Viktorie. Oba ulehnou na dlažbu aztěžka vydechují. Návrat do hmotného světa je šok.

„Hledají nás,“ zašeptá Viktorie.

„Kdo?“ neudrží se Richard.

„Později,“ odsekne Viktorie, proplíží se kestarobylé chodbě aopatrně sestupuje po zbořeném schodišti dolů.

„Vždyť jim jdeme přímo do rány!“ pomyslí si Richard, přesto ji následuje. Ujdou několik metrů aViktorie zabočí do polorozpadlého výklenku. „Židé tady kdysi vybudovali tunel, když povstali proti Římanům,“ zašeptá. „Pomozte mi, musíme najít vchod.“

„Ale jak?“

„Osahávejte stěny, strop ipodlahu, zapojte všechny smysly, až ucítíte něco ‚odlišného‘, bude to pravděpodobně chodba.“

Richard polkne sarkastickou poznámku ve smyslu, že co nenašli archeologové za desetiletí, oni za pár minut určitě najdou. Náhle si vzpomene na zasypaný důl vAustrálii. Svlékne triko, kalhoty iboty azačne se tisknout ke stěně. Za sebou uslyší tichý smích. Otočí se auvidí nahou siluetu Viktorie.

„Vněkterých nápadech se shodujeme,“ poznamená ataké se přitiskne ke kamenům. Systematicky prozkoumávají každý kousek stěny, podlahy istropu.

„Asi to mám!“ nadšeně vydechne Viktorie zrohu místnosti. „Tady dole.“

Richard přilehne kmístu obličejem. Na tváři ucítí nepatrný závan zatuchlého, chladnějšího vzduchu. „Otvor je pravděpodobně do podlahy.“ Zkusí zahýbat kamenem, ani se nehne.

Viktorie si klekne vedle něj apoloží na podlahu ruce. „Soustřeďte se. Potřebujeme ho rozkývat.“

Richard položí ruce vedle Viktorie asnaží se představit si vibraci. Nedaří se mu se soustředit, ovládne ho zklamání. Ty že chceš být jednou mocný? Tvé představy jsou slabé, falešné, nic ses zatím nenaučil!

„Richarde, víc!“ štěkne přidušeně Viktorie.

Pod jejich rukama se cosi nepatrně pohne, nejprve málo, pak více, kamenná deska začne nepatrně vibrovat. Část tmelu okolo ní se rozdrobí. Richard sViktorií ztěžka přizvednou kamennou desku aposunou ji stranou. Objeví se otvor aoba dva jím rychle prolezou dovnitř. Obklopí je zatuchlý, studený vzduch.

„Nehýbejte se,“ sykne Viktorie. Zdáli jsou slyšet hlasy, Richard jim nerozumí, ale naplno vnímá jejich emoce – překvapení, rozpačitost, nepochopení. Všechno okolo něj je najednou autentické, opravdové. Skutečnost je hmatatelná, není rozdíl mezi věcí, myšlenkou, emocí. Blázním? Mísí se vněm vzrušení istrach. Musí vždy člověk dojít až na okraj, aby si uvědomil sám sebe?

Čas plyne, vnaprostém tichu se protahují štěrbinami, je slyšet sebemenší pohyb, výdech, cesta se výrazně svažuje, každý krok musí být opatrný, aby nezpůsobil posun či pád kamenů. Richard se občas udeří do hlavy ostrop, dřevěné překřížené trámy mu opět připomenou doly vAustrálii. Jak malý je rozdíl mezi skutečností apředstavou, jak nepatrné hranice mezi životem asmrtí. Lidský svět je nicotný ve srovnání stím, co je okolo nás. Jak jsem mohl být tak zahleděný do sebe? Typický parazitní individualista, který chce od společnosti co nejvíce pro sebe, vymezit se, odlišit se, „hrabat pod sebe“. Kolik mám vsobě Heroda? Objevil jsem snad ztracené spojení se světem, přírodou, rodem, lidmi? Já nejsem na světě sám!!! Tuším, kdo jsem. Nicotnost, osamění je vnás, protože jsme se násilně vyčlenili. Vesmír je náš domov, my jeho součástí, akdyž se nebudeme bránit, můžeme se sním kdykoliv spojit. Richard se vnávalu euforie nahlas zasměje. Aco ovládnout ho?

„Ticho!“ zašeptá rázně Viktorie. „Nehýbejte se!“ Oba usednou na zem. Kdesi nad nimi se ozvou tlumené kroky. Richardova radost neustává, svět kolem něj se stává viditelným, aniž by potřeboval zrak. Zlehka proniká do Viktoriiny mysli aocitá se vzaprášené polorozpadlé chodbičce. Kjeho překvapení se na konci objeví víko, které se ztěžka apomalu otvírá, vstupuje dovnitř.

Mladá dívka vyjíždí zmetra po schodech. „Viktoriéé!“ Otočí se auvidí Davida. Zatají se jí dech. Její velká studentská láska. Urostlý hrdina zrománů. David měl matku Ukrajinku aotce Němce. Možná proto jí byl tak blízký – taky vlastně nikam nepatřil. Ovládal pět jazyků, ničeho anikoho se nebál. Chodili spolu na gymnázium. Na rozdíl od ní hovořil česky prakticky bez přízvuku. Všechny dívky milovaly jeho rozevlátost abezelstnost. Měl vsobě cosi silného, byl nemluvný astále se nepatrně usmíval, alespoň tak se jí to zdálo.

Potkávali se občas na večírcích, cítili oboustrannou náklonnost, ale ON byl vždy zadaný.

David za ní vyběhne apřitiskne ji ksobě – nejvyšší blaženost! Váhá jen okamžik, pak ho lehce obejme. Pohladí ji po vlasech – umírá něhou – podívá se jí do očí – je tak blízko, že se to nedá vydržet. Jemně se vymaní zjeho objetí.

„Viktorie! Jak se máš? Ani nevíš, jak často na tebe myslím. Potkat tě tady, to by mě ani ve snu nenapadlo. Co děláš vMoskvě?“

„Mám přece sovětské občanství!“ Snaží se onormální rozhovor, ale hlas se jí chvěje. „Musím do Arménie.“ Přitažlivost, jakou pro ni David má, je zničující, nemůže pořádně nabrat dech.

„Já zapomněl, že jsi napůl Arménka. Pojď se mnou dnes večer na Taganku, hrají Vysockého – mám sice jenom jeden lístek, ale nějak tě tam dostanu. Můžeš umne přespat, bydlím skamarádem na koleji, na Rjazance. Někam odjel aje tam volná postel.“

…

Vestibul je zakouřený anarvaný kprasknutí. Co chvíli je někdo tahá za rukáv: „Lišnevo bileta netu? – Lístek navíc nemáte?“ Protlačí se až ke vchodu do sálu. Taganka patřila vosmdesátých letech dvacátého století, vdobě hlubokého úpadku komunistického Ruska, knejlepším „rebelským“ divadlům. Tehdejší režim by jej rád zakázal, ale Vysocký, jeden zhlavních protagonistů, byl již ve světě příliš známý.

„Je přítelkyně Vysockého,“ začne sodvahou David.

„Ustupte, ustupte. Nemáte lístek. Nepustím!“ nekompromisně roztáhne ruce jedna zuvaděček.

„Přijela zFrancie – řekněte mu, že je tu Viktorie.“ David se nikdy nevzdává. Dokáže být přesvědčivý ivté největší lži.

„Dobrá, pojďte se mnou,“ obrátí se starší biletářka na Viktorii. David chce proklouznout sní, ale paní ho rázně zastaví. „Vy ne, vy přece máte lístek.“ Rozpačitě se za ním ohlédne. Nechce jít bez něj. Zastaví se avrátí kněmu.

„Neboj, jdi sama – Vysocký se určitě bude tvářit, že tě zná. Pamatuj, potkali jste se vPaříži. Sejdeme se opřestávce.“ David postřehne její váhání, ale přikládá to spíše nejistotě než touze být sním vkaždém dalším okamžiku.

„Tak co bude? Jdete, nebo ne?“ zeptá se netrpělivě biletářka.

„Už jde,“ řekne místo ní David ajemně ji postrčí dopředu.

…

„Vladimir Semjonovič – tahle dívka, Viktorie, prý vás zná zPaříže.“

Urostlý muž se otočí. Má ztrhaný, unavený obličej, potemnělé oči, ale když promluví svým hlubokým chraplavým hlasem, prolétne jí krásná mužská energie, přitažlivá, nesmlouvavá, podmanivá.

Prohlédne si ji ausměje se. Přistoupí kní, mohutně ji obejme ajednoduše řekne:

„Nepamatuji si. Ale když se napijeme, určitě si vzpomenu.“

Ještě než začne vystoupení, vypijí společně více jak půl litru vodky. Zatočí se jí hlava. Ne, že by nebyla zvyklá pít. Na koleji pařili často do rána, ale obvykle to bylo pivo nebo víno, nikdy tvrdý alkohol. Jeho drsný, nádherný hlas omračuje. Bere ji za ruku avede kamsi dozadu… Snaží se mu sáhnout do vlasů, místo toho se propadá kamsi mezi kostýmy.

…

„Vstávejte! Zmizte odsud. Je konec.“ Kdosi do ní zlehka kopne, otevře oči. „No tak rychle, nebo zavolám na milici. Uvědomuje si, že je nahá, přikrytá pouze nějakým hadrem. Vrávoravě posbírá svoje oblečení poházené po zemi arychle se obléká. Spodní prádlo je trochu potrhané, zaplaví ji prázdnota.

„Pojďte!“ přikáže uvaděčka avydá se po schodech nahoru. Vestibul je prázdný, pouze upostranních dveří stojí vrátný. Otevře dveře avytlačí ji na ulici. Zavane studená jarní noc. Omotá si šálu apřeběhne do metra. Má štěstí, je skoro půl druhé, na cestu se vydávají poslední vlaky.

…

Promrzlá stojí vmalé hale univerzitní koleje apřemlouvá ospalého „vachtěra“2, aby jí řekl číslo pokoje apustil dovnitř.

„Tverskij, Tverskij… David Tverskij?“

„Ano, to je on.“

„Třetí patro, č. 44. No, ale teď je noc, návštěvy jsou do deseti,“ zamračí se vrátný.

Zlehka ho pohladí po štětinách azposledních sil se usměje. „Prosím…!“ Turniket se otvírá. Vyjíždí do třetího patra aocitne se před pokojem č. 44. Jemně zaklepe. Nic. Stiskne kliku – je otevřeno. Projde chodbičkou, zlehka strčí do polootevřených dveří avstoupí dovnitř. Uprostřed místnosti stojí malý oprýskaný stůl, dvě židle, při stěnách dvě postele. Na okenním parapetu stojí menora, sedmiramenný svícen.

„Vik, eto ty?“ zeptá se rozespalý David rusky aposadí se na posteli.

„Promiň, Davide. Je mi to líto. Slíbil mi, že když se sním napiju, tak uvidím představení, ajá byla za chvíli opilá. Apak…“ Po tvářích jí stékají slzy. Usedne na postel vedle něj aopře svoji hlavu ojeho rameno. Slastný okamžik. Jemně ji obejme apřitiskne.

„Opřestávce jsem tě nikde nenašel. Skončilo představení ajá čekal další dvě hodiny. Zabouchal jsem na dveře divadla. Otevřel rozzlobený vrátný, říkám – čekám na svou přítelkyni, měla být uVysockého. Nikovo nětu, vsě ušli, uchoditě!– Nikdo tu není, všichni odešli, jděte! – odpověděl azabouchl dveře. Já hlupák myslel, že jsi sním odjela.“ David si přitáhne její hlavu azasměje se.

„Je ztebe cítit alkohol acigarety. Jsi krásná, když jsi tak krotká.“

„Chceš, abych byla? Naučím se to.“

„Nikdy! Tvoje nespoutanost je desetkrát přitažlivější.“

„Mohu si ktobě lehnout do postele? Je mi hrozná zima,“ nečeká na odpověď, odhodí boty anatáhne se. Vposledním okamžiku před usnutím ještě ucítí, jak ji David přikryje apohladí po tváři.

Richard procitne, posadí se aprotáhne zdřevěnělé nohy. Nedaleko od něj se ozve šramot.

„Odpusťte moji zvědavost,“ omluví se Richard provinile.

„Je těžké pustit druhého ksobě tak hluboko.“

„David ještě žije?“

Viktorie se zhluboka nadechne. „Věřím, že ano, ale raději se nepokouším ho hledat.“

„Proč?“

„Snad najdu odvahu adovolím vám zjistit proč. Neztratil jste kamínek?“

Richard sáhne do kapsy, vytáhne pórovitý oblázek. „Podejte mi ruku,“ vybídne Viktorii. Dvě dlaně se najdou, prudce asilně se stisknou. Rozbuší se mu srdce. „To není obyčejný kámen, že ne?“

„Moderní společnost miluje ‚nové‘ věci, je nejraději, když se vše, co vyrobí, rychle prodá, zkonzumuje asešrotuje. Šedivý kamínek málokoho zajímá.“ Viktorie povolí stisk, ale Richardovu ruku nepustí. Překvapí ji podivná tíha. Nemoc, únava? Proběhne jí celým tělem. Vše je vpořádku, co tedy? Vzpomínky? Ano! Cosi vbudoucnu se opět propojí sminulostí. Tak to uní bylo vždycky. Davide? Přepadne ji nutkavá potřeba se svěřit, podělit se, otevřít ještě více své „ušlapané“ nitro. Richardova ruka je mužná apřátelská.

„Jako malá jsem milovala čtení ačasto mi bylo smutno, když dobrá kniha skončila. Dětská duše si však ví rady. Zamilované knihy jsem četla podruhé, potřetí, …, podesáté, znovu aznovu, můj reálný svět se pomalu prolínal stím knižním.

Sotva jsem večer zavřela oči, objevily se postavy, jejich dobrodružství, najednou se tvořil nový příběh, rozvíjel se, pokračoval, měnil ajá pochopila, že cesta není otázka výběru, ale představ, abudoucnost záleží pouze na osobním rozhodnutí.

„Chcete říci…?“ nedokončí Richard vúdivu větu.

„Nepřerušujte mě. Muži tak neradi naslouchají. Moje představy apokračování románů nabývaly stále větší intenzity. Moje podvědomí mě ovládlo – vybíralo jenom ta pokračování, která jej vzrušovala, přitahovala. Rozdíl mezi knihou apokračováním se rozmazával. Nebyla jsem schopná to zastavit.“

„Takhle jste tedy došla až do paralelního světa sRasputinem!“

„Fantazie má vlastní cesty. Na jednom jazykovém táboře jsem poznala oněco staršího chlapce.

„Ahoj, nejsi Jana Eyrová?“3

Šokoval mě tou otázkou. Od svých dvanácti let si přeji být jako ona! Její příběh se probouzí vmých představách každou noc.

„Možná ano,“ odpovím tajemně azeptám se stejně přímo: „Anejsi ty náhodou Martin Eden?“4

„Já jsem přímo Jack London! Ajestli chceš, vezmu tě sebou tááámhle na ten kopec.“

„Tak jo, Jacku, nebo jak se vlastně jmenuješ,“ řeknu posměšně.

„Jan, ale všichni mi říkají Filos, správně to mělo být Filosof, ale zkrátili to.“

„Filos zní vznešeně, já jsem Viktorie.“

„Filos je milý, filo – sofia je vlastně milovat moudrost, tedy filosof je každý, kdo miluje moudrost.“

„Nejsi ty spíše ‚πολύ σοφός‘– příliš moudrý?“ zeptala jsem se ho sdespektem.

„Ty umíš řecky?“ podivil se, aniž by ho to urazilo.

Obejdeme zarostlý bažinatý rybník avydáme se lesní cestičkou do kopce. Les je plný mohutných buků, spanilých javorů arozevřených dubů. Jejich větve se knám sklánějí amávají na pozdrav, koruny stromů se usmívají apředávají si zprávu: hle, tady jdou dva zrodu Adamova, chraňte je azaveďte na správné místo.

„Počkej,“ řekne Jan azastaví se. „Slyším hlasy?“

Zavřu oči asoustředím se. Zasáhne mě nepatrné chvění…, není příjemné, vyvolá ve mně úzkost…, něco se stane anepůjde to vrátit. Jan mezitím sejde zpěšinky avydá se knedalekému porostu vysokých kopřiv, jasanů aodkvetlého černého bezu. Rozhrne vysokou trávu azmizí zdohledu. Bez rozmyslu vyběhnu za ním, vletím do houští aocitám se ve vzduchoprázdnu. Let trvá snad sekundu, dvě. Dopadám na malou louku, naštěstí mám pouze pár škrábanců.

„Hlasy přicházely odsud,“ ozve se za mými zády Jan. Otočím se. Louka je posetá žlutými květy pryskyřníku, nad nimi stojí několik vysokých buků ana zemi se válejí mechem porostlé náhrobní desky.

„Podívej, je tu plno lesních jahod!“ vykřikne Jan avhrne se na ně.

„Jahody na hřbitově – to je divné, nezdá se ti?“ zeptám se acpu se malými, hořkosladkými plody.

„Myslíš: najez se – zaplatíš potom?“

„Nejez je!“ přikážu se smíchem, ale uvnitř mě podivně zamrazí.

Jan přisedne kjednomu kameni, shrne suché listí ačte: „Zde je pochován Martin Eden, námořník, posedlý touhou stát se slavným spisovatelem, zařadit se mezi bohaté aúspěšné lidi, změnit svůj osud. Jeho zklamání zbohatství, pokryteckých měšťáků ho nakonec dovede ksebevraždě. Umírá mlád ve věku pouhých dvaceti devíti let.“

„To nebyl pravý důvod jehosmrti!“ Vstanu aočistím rukou od listí jiný náhrobní kámen: „Zde leží TEN, který měl spisovatelský talent, celý život toužil po uznání, slávě abohatství, myslel, že mu to přinese štěstí, místo toho dosáhl ještě větší osamělosti abolesti vduši.“

Jan očistí další kámen ačte: „Ať odpočívá vpokoji Martin Eden, který se nenaučil milovat svět vjeho nedokonalosti avzal si život, protože se domníval, že je lepší než ostatní.“

Vstanu apomalu procházím květinovou zahradou. Jeden náhrobek je přímo vsazený do kmene buku azřejmě pod jeho tlakem se vpolovině zlomil. Jaký osud musel postihnout člověka, aby ho istrom po smrti utěšoval, napadne mě. Usednu před něj ačtu: „Zde odpočívá Jana Eyrová, která překonala nepřízeň osudu, společenskou konvenci aumřela šťastná pár let poté, co uložila svého manžela, pana Edwarda Rochestera zThornfieldského panství.“

Jan vstane, rozhlédne se po hřbitově, přisedne ke mně auchopí moji ruku. „Pro mne je Jana ztělesněním dívčí laskavosti aosudové moudrosti. Ostatně si vymýšlíš, na tomto kameni vsazeném do stromu je napsáno cosi úplně jiného: „Jmenovali se Jan aViktorie, potkali se astali přáteli na celý život, aniž tušili proč. Pochopili to, až když umřeli – zrození rozdělilo jejich duši na dvě části, ateprve po smrti se znich stala opět jedna.“

Dlouhý okamžik sedíme bez hnutí před bukem srozlomeným náhrobním kamenem. Šťastná aomámená pustím Janovu ruku abezcílně procházím mezi náhrobky. Vystrkují toužebně své štíty do nebe ajá cítím, jak se snaží přilákat moji pozornost. Vtom mě Jan zavolá.

„Viktorie, podívej!“ Stojí před malým zastrčeným obeliskem, doslova obmotaným břečťanem, na jehož hraně leží několik kamínků.

Přikleknu. Pod břečťanem je skrytý nápis. Snažím se výhony rostliny odtrhnout, ale nedaří se mi to. Jan mne lehce obejme amoje dětská duše se ocitne vblaženosti.

„Zkusme nejprve poprosit apotom to zkusit znovu.“

„Myslíš pohřbeného?“

„Ale ne, břečťan,“ usměje se, „poklekněme,“ stáhne mě dolů, oba sepneme ruce aJan začne odříkávat prosbu: „My dvě děti tě prosíme, abychom mohly nahlédnout apřečíst nápis.“

„Slibuji, že za to udělám vše, oč mě požádáš,“ dodám já avůbec netuším, proč jsem to řekla. Podivné sevření žaludku se opět ozve. Pohladím Jana po tváři avstanu. Bezděčně sáhnu po malém, šedivém oblázku na náhrobku astrčím ho do kapsy. Zatočí se mi hlava, zamrazí mě.

„Cítím úzkost, pojďme pryč.“

„Nemám strach,“ odpoví hrdinně Jan, ale ijeho zasáhne podivný pocit.

Uchopím ho za ruku atáhnu ho krozbořené zdi ven zhřbitova. Něco mě přinutí ohlédnout se – zdá se mi, že se několik siluet dívá naším směrem, zmocní se mě panika, ještě pevněji sevřu Janovu ruku. Ve zlomku okamžiku zahlédnu odhalený nápis, moje oči vytrénované stovkami přečtených knih mi umožní jej nejen přečíst, ale izapamatovat.

Udýchaní vyběhneme na vrchol kopce ausadíme se na vyčnívající kameny. Dole pod námi je les stajemným hřbitovem.

„Jane, břečťan tě poslechl auvolnil nápis. Stačila jsem ho přečíst, když jsem se ohlédla. Bylo tam napsáno: Člověče, bůh ti otevírá světlo bytí avěnuje část svého světla. Otevři se, poznej akonej ve jménu víry svého bytí, neboť vše zůstane zapsáno vnebeské paměti.“

„Asi nějaká moudrost někoho, kdo přišel na to, jak správně žít,“ odpoví Jan bezmyšlenkovitě.

Cosi mě začne pálit vruce, otevřu ji. „Kamínek!“ vykřiknu aodhodím jej na zem.

Jan ho sebere apečlivě prohlíží. „Zvláštní, plný malinkých děr, asi pemza, ale kde by se tu vzala?“

„Třeba vsobě něco skrývá,“ hlavou mi proběhne náš příběh: pád do židovského hřbitova, čtení minulosti, zlomený kámen vbuku, dvě rozdělené duše, kamínek na náhrobku, moje ruka, která po něm bezděčně sáhne, siluety anápis.

„Viktorie, nemůžeš ho zahodit. Kamínek položil ten, co chtěl splnit nějaké přání. Buď ho vrať, nebo si ho vezmi.“

„Vezmi si ho!“ řeknu vyděšeně.

„Proč se ho tak bojím? Mám pocit, že cosi dlužím, že jsem se tím zavázala.“

…

Richard udiveně vydechne. „Tak Jan – tedy John – je váš tajemný přítel zdětství.“

„Avíte jaký?“

…

2 Vrátný.