Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Martin X.

PROVEDU!

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2016 jako svou 6348. publikaci
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6348. publikaci

Odpovědná redaktorka Markéta Šlaufová
Korektura Barbora Srncová
Obálka Jakub Karman, Art007
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský

Tisk CPI Moravia Books

© Martin X., 2016
© Grada Publishing, a. s., 2016

ISBN 978-80-271-9403-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9402-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0294-5 (print)

NEČEKANÁ NÁVŠTĚVA 1 (1947)

Začátkem prosince byla zima a od Vltavy to pěkně foukalo. Ulice Prahy byly vylidněné. Starší muž v klobouku naraženém do čela a v šedivém kabátu prošel několikrát kolem pravoslavného kostela Cyrila a Metoděje v Resslově ulici a vždycky se vrátil zpátky. Vypadalo to, jako by si tu něco zapomněl, nebo naopak na něco vzpomněl.

Nakonec se zastavil nedaleko okna do podzemí kostela, kudy se před pěti lety gestapáci marně snažili parašutisty nejprve „vydusit“ a posléze i vytopit. Jako by neměl odvahu jít blíž. Zapálil si cigaretu a v dostatečné vzdálenosti od kostela zkušeně mapoval stopy po kulkách z nacistických kulometů lemující otvor do podzemní krypty. Občas se zadíval do různých směrů, jako by se sám ujišťoval, že tragický konec statečných parašutistů, kteří zde hrdinně položili životy za vlast, byl nevyhnutelný. Všechno by pochopil, i nešťastnou shodu okolností, ale oni měli své instrukce, které nevzali na vědomí. Proto mu vrtalo hlavou, proč se v kostele, odkud nebyla žádná možnost útěku, shromáždilo najednou všech sedm kluků? To byla přeci kolosální chyba.

I tak pociťoval nesmírnou hrdost na těch sedm statečných a snažil se vybavit alespoň obličeje těch několika, s nimiž přišel do kontaktu. Byl jedním z těch, kteří operaci Anthropoid naplánovali, a udělal všechno pro její realizaci. Někdejší šéf československé vojenské zpravodajské služby, přednosta II. oddělení generálního štábu, armádní generál František Moravec dokouřil a zahodil cigaretu. Nic ho nenapadlo, stejně jako už mnohokrát předtím. Němci zničili nejdůležitější dokumenty týkající se vyšetřování atentátu na zastupujícího říšského protektora Reinharda Heydricha. I kdyby je nezničili, dostával by se k nim velice těžko. Za doby svého působení u vojenské rozvědky před válkou, ale i během války si nadělal spoustu nepřátel, jako asi každý, u nějž se sbíhaly důležité informace.

Prezident Edvard Beneš musel po návratu do vlasti Františka Moravce odstavit, aby mohl dokončit politické čachry s komunisty, které začal v Moskvě. Přesto se držel svého úřadu zuby nehty, jako by mu právě prezidentský stolec měl zaručit zdraví či nesmrtelnost. Že to s jeho vnímáním nebylo ještě tak úplně špatné, či že má občas jasnější chvilky, dokázal Beneš, když Moravce prosadil alespoň jako velitele posádky v Čáslavi. Ale bylo to jen na chvíli, to věděli komunisté stejně jako Moravec. Komunisté trpělivě vyčkávali na chvíli, kdy budou schopni s konečnou platností uzurpovat moc nad celou republikou. Ostatně sovětští poradci, mezi kterými nechyběl ani někdejší Moravcův partner, šéf londýnské pobočky NKVD Čičajev, československé komunisty na jejich hvězdnou chvíli dobře připravovali.

Od vody to zas studeně zafoukalo. Moravec si vytáhl límec u kabátu a přemýšlel, kam se vrtne. Prosinec 1947 byl těhotný událostmi věcí příštích a František Moravec věděl, že to nebude žádný med. Alespoň pro něj a další lidi, kteří sloužili během války v Británii a na Západě vůbec. Moravcovi se nechtělo doma lhát manželce. Každý večer si připadal jako pod rentgenem jejích očí a nevyřčených otázek. Jeho paní byla naštěstí zvyklá, že náhlé porady a úkoly se občas neplánovaně protáhly.

Na to být venku a procházet se bylo dost chladno. Sám ale restaurační zařízení nenavštěvoval.

Zahodil obloukem cigaretu a rozhodl se, že ještě nepůjde domů. Zkusí navštívit svého letitého známého, Adama Rokla, který bydlel nedaleko v Žitné ulici. I kdyby nebyl náhodou doma, tak si tolik nezajde.

Adam Rokl byl o něco mladší než Moravec a znali se od roku 1918, kdy bojovali proti maďarským vetřelcům na Slovensku. Spojovaly je i jiné události…

Moravec si neuvědomil, že Adam bydlí až v podkroví. Schody do pátého patra by daly zabrat i mnohem mladšímu. Funěl a těžce popadal dech. Jeho věk bývá někdy u mužů označován za nejproduktivnější, ale on se tak vůbec necítil. Bylo mu dvaapadesát, ale podepsaly se na něm všechny probdělé noci, kdy plánoval operace, čekal na depeše o výsledku či průběhu nějaké operace; stresy z bezvýchodných situací, které ho drtily, a že jich nebylo málo; a přesto přijímal rozhodnutí, na nichž závisely lidské životy. Když se k tomu přidala každá vykouřená cigareta za ty roky ve chvílích nervozity nebo v okamžicích, kdy zaháněl únavu, nebylo divu, že se mu zkrátil dech.

Budu muset přestat kouřit. Anebo ne. Lepší bude, když si najdu kamarády, kteří bydlí v domech s výtahem nebo v nižších patrech, neopouštěl ho sarkasmus ani v těchto chvílích. Jen doufal, že Adam bude doma a on si na chvíli bude moct sednout. Pak ať se děje cokoliv.

Před Adamovým bytem se chvíli potřeboval vydýchat. Jak by vypadal, kdyby mu přítel otevřel a on by nebyl schopen ani popadnout dech, natož pozdravit.

Konečně mohl zaklepat. Dvakrát krátce a jednou dlouze. Některých konspiračních návyků se nedokázal zbavit ani teď, když už o nic nešlo.

„Je odemčeno. Vstupte dveřmi,“ ozval se zevnitř známý hlas, který tak dlouho neslyšel. Adam si po těch letech, co se s Moravcem neviděl, nevybavil smluvený signál, a tak reagoval jako na každého jiného hosta.

Moravec se usmál – „Vstupte dveřmi“, kudy jinudy by také mohl vstoupit? Oknem by to v dnešním stavu nezvládl. A vešel, jak mu bylo doporučeno.

Adam Rokl seděl jako obvykle u psacího stolu a bušil do své letité underwoodky. Příchozímu nevěnoval pozornost, protože dokončoval myšlenku. Před válkou pracoval jako redaktor. Byl vyšší, předčasně šedivý, což mu dodávalo noblesní a seriózní nádech muže po pětačtyřicátém roce života.

„Jen dopíšu odstaveček…“ houkl do chodbičky, aniž odtrhl zrak od papíru.

„Mám času dost. Klidně počkám,“ odvětil Moravec napůl ironicky.

Neviděli se téměř osm let, takže pár minut už opravdu nehrálo roli. Z kapsy kabátu vyndal láhev francouzského koňaku a postavil ji na stůl. Chtěl si sundat kabát, ale rozmyslel si to. Adam tu měl pěknou zimu. Buď neměl na uhlí, nebo se mu ho nechtělo tahat ze sklepa až sem, do podkrovní mansardičky.

„Kdyby přišel strýček Karel, také bys ho nechal čekat?“ ozval se přece jen, hostitelovo přezírání se mu přestalo líbit.

Ta slova zapůsobila téměř jako mávnutí kouzelným proutkem. Adamův prst, který ještě před momentem letěl vzduchem, aby uhodil do klávesy, se najednou ve vzduchu zastavil. Pán domu se nevěřícně otočil k návštěvníkovi, jako by si teprve nyní uvědomil, kdo ho přišel navštívit.

„Buď mi vítán, bratře plukovníku,“ roztál mu soustředěný obličej do srdečného úsměvu a vstal.

„Jsem už generál, Adame,“ opravil ho Moravec přátelsky, leč s přídechem lehké ješitnosti.

„Promiň, Františku, v žádném případě jsem tě nechtěl degradovat. Od toho jsou jiní, viď,“ prohodil Adam ironicky a srdečně mu stiskl dlaň.

„To máš pravdu,“ ušklíbl se Moravec. Snažil se budit zdání, že mu na tom příliš nezáleží, ale kdo ho znal, ten věděl, jak na své hodnosti lpí. Konečně si mohl Moravec sednout.

„Raději jsem přestal sledovat dění, protože bych se zbytečně nasral a užíral a nedokázal se potom soustředit na práci,“ omlouval se Adam.

Podal ze starého secesního příborníku dvě koňakové skleničky. Musel je vytřít, protože byly zaprášené. Dlouho koňak nepil.

Obřadně si přiťukli. Moravec vytáhl egyptky a jednu si zapálil. Adam býval vždy starým mládencem a kvůli jednomu kvítku odmítal přehlížet celou louku. I zařízení a uspořádání jeho bytu postrádalo ženskou ruku. Přesto tu mezi fotkami u zrcadla přibyla jedna, kterou Moravec neznal. Adam byl na ní zachycen v černém obleku s atraktivní dívkou v bílém závojíčku. Závojíček jí kryl horní část obličeje, ale i tak to byla nádherná žena. Bezpochyby svatební obrázek. Moravec se raději neptal, o koho se jedná. Dobře věděl, že když mu Adam bude chtít prozradit svoje osudy, dříve či později to udělá.

„Čemu vděčím za tvoji návštěvu, Františku?“

„Šel jsem náhodou kolem, tak jsem se zastavil,“ odpověděl Moravec tak ledabylým způsobem, že mu to nemohl uvěřit ani největší naiva.

„Osm let jsme se neviděli a ty jdeš ausgerechnet dneska večer náhodou kolem? Ty nikdy nechodíš náhodou kolem,“ odmítl jeho vysvětlení Adam.

„Máš pravdu. Nechodím,“ připustil Moravec a kopl do sebe zbytek koňaku, jako by to byl nějaký rum. „Byl jsem tam…“ a pohodil hlavou směrem, kde se domníval, že stojí kostel Cyrila a Metoděje.

Adam mu dolil. Dešifroval obsah jeho gesta.

„No a?“

„Nic, chtěl jsem být chvíli s někým blízkým.“

Tolik upřímnosti od starého zpravodajce překvapilo. Moravec byl vždy velice noblesní a vtipný společník. Dokázal bavit celou společnost, ale své emoce dával jen zřídkakdy najevo. A když už dal nějakým průchod, tak to byly většinou návaly vzteku, kdy bylo lepší se mu vyhnout.

„Vracíš se na místo činu, Františku?“

Moravec neodpovídal a zamyšleně kroužil koňakem ve skleničce. Kolikrát už před kostelem postával a přemýšlel, jestli tenkrát udělal skutečně všechno, co mohl. Jestli něco neopomenul nebo nemohl rozhodnout jinak, než mu jeho podřízený podle předpisů odpověděl: „PROVEDU!“

HLÁŠENÍ 1934

Na začátku roku dostává plukovník Moravec kopii hlášení shrnující mezinárodní politické události roku 1934 od Rudolfa Kinčla, vysokého diplomata a stálého delegáta ČSR při Společnosti národů:

Hned v lednu uzavřelo Polsko s Německem smlouvu o neútočení, která se neopírá o Společnost národů (dále jen SN). Poláky k tomu vedla především nevraživost vůči ČSR, které nemůže zapomenout prohru ve válce o Těšínsko (1918). Opustilo tím spojeneckou frontu s Francií. V Podunají posílil svoji pozici Mussolini. Snažil se uzavřít italsko-maďarsko-rakouský blok, který by nejen byl schopen odolávat Německu, ale měl by zřejmě dost sil i proti Malé dohodě.

Že Německo zbrojí ve velkém, není tajemstvím: 17. dubna sdělila francouzská vláda britské, že nevidí možnost k novému vyjednávání (v rámci odzbrojovací konference), když Německo trvá na znovuvyzbrojování a zvýšilo své úvěry (o 350 mil. marek) k rozmnožení svých vojenských sil.

Schůze hlavního výboru odzbrojovací konference (květen–červen) také nic nevyřešila. Američané vzkázali, že se budou držet stranou jakéhokoli evropského konfliktu. Jen francouzský ministr zahraničí Barthou, podporován sovětským kolegou Litvinovem, Malou dohodou a Tureckem, naléhal, aby konference bez průtahů řešila otázky bezpečnosti. Ovšem nebylo s kým jednat, Německo opustilo SN.

Barthou se také společně s dr. Benešem velice angažoval za přijetí Sovětského svazu do SN, jejíž kredit byl značně oslaben odchodem Japonska a Německa. Barthou navrhoval vytvoření tzv. Východního paktu, který by měl za úkol za součinnosti Německa, Polska, ČSR a Sovětského svazu zajišťovat mír ve východní Evropě. Ve svém plánu spatřoval především sovětskou „brzdu“ Německa, které Francii označilo za svého úhlavního historického nepřítele (viz Mein Kampf).

Rozvoj evropské ekonomiky zdecimované krizí zbrzdilo ještě víc jednostranné německé zastavení plateb do ciziny včetně reparační půjčky.

Ani další alarmující události, jako byla Noc dlouhých nožů, vražda rakouského kancléře Dollfusse, smrt prezidenta Hindenburga, atentát na jugoslávského krále Alexandra (a francouzského ministra zahraničí Barthoua) v Marseille, nenechávají svět v klidu. Atentát vzbudil vzrušení a zděšení pro svůj politický dosah. Vzrušení a zděšení, ale to bylo také vše…

Maně se mi vynořila vzpomínka na vraždu sarajevskou v r. 1914, která dala podnět k rozpoutání I. světové války.

Když jsem o věcech hovořil s italským vyslancem Marcim a nadhodil: „K čemu to asi povede?“, odvětil bez rozmyšlení: „Myslím, že k válce.“

Hitlerovi stále téměř všechno prochází. Přes jistou nervozitu žádný stát zatím výrazně nereagoval. S jedinou výjimkou – Musollini byl po vraždě Dollfusse na Hitlera nakvašen a dal obsadit hranici na Brenneru. Demonstroval, že je odhodlán zabránit případnému obsazení Rakouska.

MASKOVANÁ MILENKA (1935)

Blížil se nenávratně konec roku. Začátkem prosince 1934 si Adama naBarrandov pozval producent Jaroslav Bílý, velice svérázný muž, ostatně jako většina lidí kolem filmu. Adam pro něj dopisoval filmové libreto.

„Jak jste daleko stím scénářem?“ vybafl naněj místo pozdravu.

„Je to prakticky hotové…“ zalhal Adam.

„Aha. To jste vpůlce, jo?“ odhadl stav textu správně Bílý. Vyjadřoval se velice přímočaře aúsporně, jako by zakaždé zbytečné slovo musel zaplatit. Adam přikývl.

„Hmm,“ zabručel nepřekvapeně Bílý, „dávám vám ještě půldruhého měsíce. Pak mi to přineste, nebo si to veledílo můžete strčit zaklobouk. Jasný?“

„Jasný…“

„Tak fajn,“ uzavřel debatu Bílý.

Adam se chystal kodchodu, když ho ještě Bílý zadržel.

„Možná byste mi mohl pomoci. Mám připravit nasilvestra takovou monstr akci pro smetánku. Kostýmy, trocha romantiky. To všechno zasazené naBarrandovské terasy. Potřebuji tomu dát nějaké motto. Nenapadá vás něco?“

Silvestr, smetánka, kostýmy, romantika, šrotovalo Adamovi hlavou. Aby to vtom bylo všechno aještě to mělo rajcovní nádech, ale ne zas moc, aby neurazil příslušníka honorace.

„Co takhle ‚maskovaní milenci‘?“

„Maskovaní milenci?“ zaujal Adamův nápad Bílého. „To nezní špatně. Aco dál, člověče? Včem to bude výjimečné?“

„Vtom, že hosté přijdou převlečení zanějakého filmového milovníka nebo milovnici. To se přece kekonci roku hodí, ne?“ navrhoval Adam.

„Jo, ale…“ souhlasil Bílý. „Potřebuji třešinku nadort. Něco malinko tajemného arozverného. Je konec roku, lidé se chtějí bavit.“

„Maska.“

„Jaká maska?“

„Škraboška přes půl obličeje jako obenátské noci,“ zakryl si Adam nachvíli dlaní horní polovinu obličeje aškvírou mezi prsty se díval naBílého. „Je to tajemné, návštěvníkům to dá pocit intimity atouhy podobrodružství přesně vduchu sloganu maskovaní milenci.“

Tohle si Bílý dokázal představit. Každý zhostů může přijít oblečený zakteréhokoliv filmového hrdinu, záleží jen najeho fantazii amožnostech. Škraboška svádí kdobrodružství apřitom je dostatečně tajemná.

„Tak fajn, to by šlo,“ ocenil Adamův nápad svým lapidárním způsobem. „Aběžte už psát, člověče!“

Adam vypadl zjeho kanceláře doslova jako cukrář sbábovkou.

Týden před silvestrem neměl Adam ani potuchy, kam se vrtne. Dostal pozvání odněkolika přátel, ale vůbec se mu nikam nechtělo. Nerad předstíral, že má dobrou náladu. Asilvestr takovým dnem byl. Byl téměř rozhodnutý, že zaleze dopostele anechá všechny spánembohem juchat dorána. On si užil během celého roku. Jenže se mu znovu ozval producent Jaroslav Bílý.

„Měl bych pro vás, pane Rokl, jednu pozvánku nasoukromou silvestrovskou party naBarrandovských terasách. Rád bych vás tam viděl…“

„To jste mě mile překvapil, pane Bílý,“ zalhal Adam.

„Letos to bude unikátní. Přijďte převlečený zanějakou filmovou postavu. Mottem jsou ‚maskovaní milenci‘. Abych nezapomněl, každý musí mít zahalenou polovinu obličeje. Tu horní. Je to jasné?“

„Zcela, pane Bílý. Je to unikátní nápad,“ krotil se Adam doseriózního tónu.

„Že jo! Také jsme to dlouho připravovali. Tak fajn. Pozvánku posílám poposlíčkovi…“

„Tak fajn,“ napodobil ho Adam. Když vám producent vašeho budoucího filmu sdělí, že by vás někde rád viděl, jedná se ozdvořilý rozkaz. To si Adam uvědomoval, ikdyž se mu nikam nechtělo, auž vůbec ne vnějaké pitomé masce.

Druhý den seděl vbarrandovské kostymérně Boženky Borkové, spřízněné duše, která přemýšlela, dočeho ho obléct ajak ho co nejlépe namaskovat. Přinášela množství různých kostýmů, ale sžádným nebyla spokojená.

„Kostým musí podtrhnout vaši osobnost,“ tvrdila Boženka, když zas obleky odnášela.

Adam se nasebe zadumaně díval dozrcadla anapadala ho jediná maska, která by mu během večera zaručovala klid.

„Boženko, ten můj ksicht se hodí tak akorát naKing Konga, nemyslíte?“

„Hahaha,“ pronesla kysele. „Raději mi řekněte, co rád děláte?“

Adam viditelně ožil, ale než stačil něco říct, Boženka ho umravnila: „Ale, ať je to slušné, pane Rokl.“

„Vtom případě rád šermuji.“

Záliba vsoubojích ho inspirovala: „To je nápad. Oblečte mě dobrnění, aspoň nebudu muset tancovat.“

Boženka zněj byla nervózní. Občas mrkla zkoumavě najeho obličej vzrcadle. Adam měl totiž velice mladistvý obličej. Ale hlavu mu pokrýval hustý porost sněhobílých vlasů.

„Brnění? Hmm, jo, to by šlo. Brnění? No, hmmm…“ zabručela náhle aodešla.

Když se vrátila, nesla přes ruku černé kalhoty, sněhobílou košili, červenou šerpu kolem pasu, černý klobouk srovným dýnkem ikrempou ašátek vtéže barvě se dvěma otvory.

„Chcete ze mě udělat lupiče gentlemana Arsèna Lupina?“ těšil se Adam.

„Budete Zorro Mstitel jako vystřižený. Přes ten šátek se vám bude dobře dýchat. Oblečte si to,“ vybídla ho, atak se Adam stal elegantním Zorrem. Přesto nebyl stoprocentně spokojený.

„Víte, ty moje bílé vlasy… Vypadám jako Zorro těsně před důchodem.“

Adam měl husté, ale zcela bílé vlasy už odsvých osmnácti let. Tehdy se přihlásil jako mnoho sokolů kobraně Slovenska před Maďarským vpádem. Najednom nádraží se podařilo nečekaným útokem vobrněném vlaku Maďarům zaskočit malou československou jednotku. Řádili tam stejně ukrutně jako vestředověku naMoravě aněkolik desítek našich vojáků doslova utloukli pažbami nebo jim bajonety rozřezali břicha… Tehdy Adamovi během půl hodiny zbělely vlasy.

„Máte pravdu,“ souhlasila Boženka. Sundala mu klobouk iškrabošku ahodila mu přes ramena ručník avlasy mu obarvila načerno. Adam tím jednoduchým trikem „omládl“ nejméně odeset let.

„Tu barvu můžete kdykoliv smýt. Ještě to dokonalé není,“ nesouhlasila sním, „ale stím nic nezmůžu. Vy ano.“

„Aco mám udělat?“

„Necháte si narůst knírek. Takový tenoučký, jako měl vposledním filmu Clark Gable.“

NaBarrandovské terasy se nasilvestra sjela celá pražská honorace, soudě podle zaparkovaných automobilů. Adam se málem zasvoji hadimršku styděl.

Uvchodu shodil ze zad tmavý plášť, odevzdal velice spoře oděné hostesce svoji pozvánku avzal si skleničku wellcome drinku, jímž bylo francouzské šampaňské. Procházel sálem anikdo ho svlasy nabarvenými načerno, sčerstvým knírkem, který svědil jako čert, atypickou škraboškou zšátku, nepoznával. Jako by měl kouzelný plášť přitahující pohledy, ale zároveň zajišťující anonymitu. Okamžitě vzbudil pozornost ženského osazenstva. Některé dámy dokonce vypustily fámu, že vté masce Zorra dorazil Oldřich Nový.

Bylo tu mnoho krásných azajímavých žen, ale Adam si řekl, že nebude pospíchat svýběrem partnerky pro dnešní večer. Ať spadne třeba znebe.

Nespadla. Ucítil ji. Mezi mnoha vůněmi ho nejvíce vzrušoval parfém Antonio Salieri. Hledal jeho nositelku, až ji konečně spatřil. Měla nasobě křiklavé šaty tanečnice flamenca. Zorro atanečnice flamenca azauchem krvavou růži! Byla nádherná. Že to bude osudová žena dnešního večera, podtrhávala její škraboška posetá drahými kameny kryjící horní část jejího obličeje. Ani nevěděl, co ho to napadalo, anabídl jí rámě. Ona se doněj zavěsila, jako by patřili ksobě.

„Jsem Renata,“ představila se.

Víc osobě zacelý večer neprozradila. Vystihovali motto večera – „maskovaní milenci“. Její briliantový prsten anáušnice prozrazovaly jediné – nouzí určitě netrpěla. Nechybělo jí ani sebevědomí. Narozdíl odjiných se neotáčela pohvězdách stříbrného plátna. Nechal ji chladným příchod Raula Schránila, Adiny Mandlové, Saši Rašilova, nebo dokonce Hugo Haase.

Renata sAdamem téměř beze slova protančili až donového roku. Vpíjeli se skrz své masky jeden druhému doočí ajejich letmé dotyky obstarávaly kromě několika nezbytných slov celou komunikaci. Adam během večera mnohokrát poděkoval Božence Borkové, že pro něj zvolila jen pruh látky sotvory místo očí, který umožňoval pohodlné dýchání azachytával pot.

Adam prakticky celou dobu zRenaty nespustil oči, jako by ho očarovala. Jen vjednu chvíli přitáhla jeho pozornost skupinka pánů unejhonosnějšího stolu, mezi nimiž seděl majitel Barrandova aLucernafilmu, Miloš Havel. Byl bez škrabošky amezi svými přáteli se vyjímal jako král mezi svými poddanými. Hovořil velice klidně apomalu, celá společnost ustolu jako napovel zmlkla atéměř nábožně mu naslouchala, servilně pištěla nebo se hihňala jako studentky zgymnázia. Všem bylo mezi třiceti ačtyřiceti lety, jejich elegantní oblečení připomínalo někdejší módu londýnských dandyů, žádnému nechyběla hůlka aorchidej vklopě.

„Jestli vás, Adame, ta partička zajímá víc než já, pochopím to…“ pronesla poněkud ironicky Renata.

„Nic nemůže být dneska večer zajímavější než vy,“ odpověděl Adam. „Vy je znáte?“

„Jistě,“ šetřila slovy Renata. „Režisér Krška, režisér Čáp, scenárista Felix de la Cámara, esoterik Arvéd Smíchovský. Pánové, kteří nacházejí uspokojení upánů.“

„Aha.“

Zvěsti osexuální orientaci Miloše Havla se dostaly ikněmu.

„Jestli chcete, představím vás…“ nabídla sarkasticky Renata.

„Apánové by mě samým horkem ugrilovali asnědli ještě zaživa…“ odmítl nabídku Adam.

„Aco když to samé chci udělat já?“

„Kdybyste mě ráčila ugrilovat asníst, mohu jen nabídnout, že skočím pro kečup atatarskou omáčku,“ nabídl Adam potěšeně.

„Pojďte radši tancovat,“ zasmála se Renata.

Kolem druhé hodiny zašli stranou, aby nebyli tolik naočích, aRenata mu dovolila, aby ji konečně políbil. Mohlo jí být kolem třiceti. Měla ideální postavu astále nádherně voněla parfémem Antonio Salieri. Decentně apřitom nepokrytě sním koketovala celou noc. Adamovi nevadilo, že neudržoval duchaplnou konverzaci. Kradmé doteky apohledy byly pro něj naprosto nepoznaný, vzrušující zážitek.

Její ústa byla stejně dráždivá, jako ona při tanci, achutnala pošampaňském ajahodách. Adam už nedokázal ovládnout svoji zvědavost. Využil polibku apokusil se jí stáhnout škrabošku. Renata včas odhalila jeho záměr amrštně se mu vyvinula znáruče. Přesto setrvávala vjeho blízkosti.

„To byl netaktní pokus, Adame,“ vyčetla mu.

Adam jí nabídl rámě aodvedl kprvnímu volnému stolu, kde se posadili. Nabídl jí cigaretu, kterou ráda přijala. Zastrčila ji došpičky ze slonové kosti apočkala, až jí zapálí.

„Omluvte moji uspěchanost,“ zkoušel si ji udobřit azapálil si také.

„Uspěchanost?“ zamyslela se Renata. Položila oba lokty nastůl apravou rukou si podepřela hlavu. Dostala se tak dolehkého předklonu anabídla tak svému společníkovi nejúžasnější výhled dosvého výstřihu. Kam se nato hrabaly všechny krásy světa. Vté poloze vyzývavě setrvávala. Dobře věděla, kam se Adam dívá. Proto si ženy podobně střižené šaty pořizují. Štěrbinami pro oči vmasce sálalo její vzrušení.

„Vy si rád hrajete se slovy, co? Dobrá, uspěchanost,“ souhlasila. Zdálky knim doznívala tklivá melodie orchestru R. A. Dvorského, dodávající příjemnou zvukovou kulisu. Adam se rozhodl skončit skoketováním.

„Mám tu vůz. Pojeďme kemně, kde bychom mohli pokračovat avůbec nespěchat,“ zdůraznil, „vpoznávání jeden druhého. To by přece byl úžasný začátek nového roku, nemyslíte?“

Renata se opřela oopěradlo sedačky avýhled byl ten tam.

„To je další vaše uspěchanost. Ženy, které první večer odhalí svoje tajemství, ztrácejí umužů napřitažlivosti, nemyslíte?“ pronesla mazlivě.

To bylo jako studená sprcha.

„Záleží inamuži, kolik se toho chce hned první večer dozvědět akolik si nechá najindy,“ zkoušel Adam poslední šanci.

„Ivy si rád hrajete. Ahra je zajímavá, dokud trvá, ne?“

Stím souhlasil. To se málem dalo vykládat jako souhlas…

„Tak ji nekažte.“

Rozhodl se kapitulovat. Jemně ji políbil nahřbet ruky.

„Máte pravdu. Hra je zajímavá apřináší vzrušení, jen pokud se hraje. Věřím, že ji budeme hrát co nejdéle.“

Zbytek dnešní noci zůstane sám. Alespoň vněčem jsem první, říkal si otráveně. Dlouho nedostal košem, tak se ho to dotklo, ikdyž ho to zároveň trochu vzrušilo.

Když mu zatýden vpráci nastole zazvonil telefon, vůbec nevěřil, že by to mohla být ona.

„Mám pro vás návrh,“ pronesla svůdně, až se mu zatočila hlava. „Můžete si vzít natýden dovolenou?“

Dovolenou vlednu si bere jenom lyžař nebo blbec, napadlo ho jako první. Nejsem ani jedno, ani druhé.

„Úžasný nápad,“ odpověděl neméně vřele.

„DoDavle trefíte?“ škádlila ho.

„Doufám. Kdybych cestou bloudil, zeptám se.“

„Je tam hotel VZáhoří. Přes den se můžete věnovat procházkám nebo běžkám, jestli jim holdujete. Ale smírou, protože večer bych si vás vyzvedla a…“

„A…“

„Nechte se překvapit.“

Adam běžkám neholdoval. Nebezpečí, že by se přes den uhnal při sportovním výkonu, nehrozilo. Potřeboval však dokončit scénář avPraze se mu to vůbec nedařilo. Pobyt VZáhoří, kde by ho nic přes den nerozptylovalo, mohl být pro jeho psaní blahodárný.

Davelský hotel VZáhoří nebyl nijak výjimečný. Uvnitř byla milá recepční, která tloukla znudy špačky. Potvrdila jeho rezervaci aodvedla ho napokoj číslo 9. Kromě něj tu byl ještě jeden host včísle 6, jinak nikdo. Oznámila mu, kdy se podává snídaně avečeře, adala mu klíč odbudovy, kdyby večer někam vyrazil. Noční službu vhotelu vzhledem kabsenci hostů nikdo nedržel.

Jeho pokoj byl světlý, velký tak akorát, skoupelnou. Tady se bude pracovat amilovat, těšil se. Jen postel byla najeho vkus trochu moc rustikálního typu. Kdyby měl tomu kusu nábytku přiřknout sex-appeal, byla by to velká, bachratá nula.

„Nevadí,“ utěšoval se, „alespoň se hned nerozpadne.“

Kvečeru scházel vpříjemném rozpoložení zprvního patra dorestaurace. Jeho představy ovládala Renata. Narecepci ho žádný vzkaz nečekal. Byl přesvědčený, že její výzva přijde vprůběhu večera. Noc se teprve rodila abyla ještě hodně mladá.

Vrestauraci bez hostů byla vnabídce pouze dvě jídla. Krupičná kaše akachna.

„Dejte si Ente,“ zaslechl nad sebou dobře míněnou radu. Zvedl oči kobtloustlejšímu muži skulatými brýlemi adobráckým obličejem.

„Mohu sednout kvám?“ optal se opatrně muž vklobouku skančí štětkou.

Naprvní pohled iposlech Němec jak poleno.

„Jsem inženýr Rolf Formis,“ představil se muž.

„Adam Rokl. Myslíte, že bych si měl dát kachnu?“

„Ja. Je super!“

„Nerad bych nanoc těžké jídlo,“ polkl Adam nasucho, ikdyž mu výběr příliš jiných šancí nedával. SFormisem hovořil německy, protože kulaťoučký inženýrek se sčeštinou příliš okatě pral.

„Vtom případě bych radil nezapíjet plzeňským pivem, ale sušším červeným vínem,“ opáčil spiklenecky. „Jestli dovolíte, navečeřím se svámi aobjednám víno. Jsem vděčný zaspolečnost, odsilvestra je tu pusto.“

Mluvil sbayerisch akcentem, který se snažil kultivovat některými frázemi spisovné němčiny.

„Jsem zNěmecka. Emigrant,“ dodal rezignovaně, „bydlím tady.“

Být emigrantem musí být výnosné, když si může dovolit bydlet VZáhoří, to bych si také nechal líbit, blesklo Adamovi vprvní chvíli hlavou.

„Není to příliš navystrkově?“

„Místa naprvní pohled nevýhodná mají jiné výhody,“ odvětil záhadně inženýr Formis jako Sibyla delfská. „Nejsou příliš naočích, ajsou tak bezpečnější… Když potřebuji naschůzku, vPraze jsem zadvacet minut,“ prozradil. „Ale tady, díky krásné přírodě alidem, by se dalo vydržet dosmrti.“

„Aproč se vám zdá být Praha nebezpečná?“

„Pro některé emigranty není bezpečno nikde. Jen někde víc ajinde míň. Nechci malovat čerta nazeď, ale ivám jednou může být pěkně horko.“

„Nesmysl,“ odmítal jeho obavy Adam. „Společnost národů Německu nic nedovolí. Máme smlouvy sFrancií, Rumunskem aJugoslávií. Británie by také nic takového nedopustila.“

„Závidím vám vaši pevnou víru, Adame, aze srdce vám to přeji. Ale počkejte, až uvás začnou dělat nepokoje moji sudetští krajané… Jsou jich přes čtyři miliony ato není málo.“

Málo to rozhodně nebylo.

„Proč by dělali nepokoje, pane inženýre? Vždyť se unás mají lépe, než by se měli vesvé říši. Když se lidé mají dobře, nebouří se. Byli by sami proti sobě,“ nesouhlasil Adam. Zakrojil došťavnatého stehna adal si kousek doúst. Byla to vyloženě mana nebeská.

„Řeknu vám proč,“ odvětil Formis. „Protože jenom Němci dokážou povýšit napovinnost pocit sounáležitosti kesvému národu. Ten byl poprvní světové válce zašlapán dozemě apotupen. Cítíme to všichni jako strašnou křivdu bez ohledu nato, kde žijeme ajakou máme životní úroveň. Dejte si pozor, aby vaši krásnou republiku jednou nezašlapaly boty, kterými váš Baťa obul náš Wehrmacht.“

Adam spláchl poslední sousto lahodným douškem vína. Nevěřil, že by Němci mohli kohokoli beztrestně ohrožovat. Hlavně toužil, aby se mu konečně ozvala Renata, amohl tak opustit společnost jinak příjemného inženýra.

„Aproč jste tedy utekl, pane inženýre? Vy snad necítíte sounáležitost sříší aVůdcem?“

„SNěmeckem sounáležitost cítím avždycky budu. SHitlerem vžádném případě.“

Když domluvil, přišla recepční se vzkazem pro Adama – Renata se omlouvala, že dnes nepřijede.

Vzkaz pokazil Adamovi náladu. Tolik se těšil nato, jak bude překvapená, až ho uvidí vjeho „přírodní“ barvě vlasů abez knírku. Naletěl jako zamilovaný studentík nudící se ženě amísto sexuálních radovánek mu hrozilo, že bude rozebírat situaci Německa snějakým emigrantem.

„Dáte si ještě se mnou skleničku vína?“ nabídl mu Formis.

„Nedám. Chtěl bych brzy ráno začít pracovat aktomu potřebuji čistou hlavu,“ odmítl Adam zdvořile.

„Ani když vám slíbím, že už neřeknu oNěmecku ani slovo?“

Ten muž musel být velice osamělý aupřímný.

Ráno se Adam vzbudil kupodivu před osmou hodinou. Cítil, že večer popil více, než byla jeho norma. Hlava ho však nebolela, což byla známka konzumace kvalitního vína. Když se trochu omyl, byl fit. Nechal si přinést snídani napokoj azačal pracovat.

Zabral se natolik dopráce, že nešel ani oběd. Poradikálních zásazích se mu scénář scvrkl natřetinu. To ho tak vyděsilo, že raději nepokračoval vpráci. Oddlouhého sezení ho bolela záda. Pocítil vyloženě nutkání se protáhnout. Oblékl se avyšel naprocházku. Před hotelem si všiml mercedesu sněmeckou poznávací značkou. Aspoň si inženýr Formis může popovídat snějakým soukmenovcem.

Mráz ho štípal douší adotváří, ale bylo mu dobře. Zapůl hodiny ho procházka přestala bavit. Nebyl zvyklý špacírovat sám jen tak bez cíle adostal neodolatelnou chuť nakávu akousíček něčeho sladkého. Zamířil zpátky dohotelu.

Vrestauraci seděl inženýr Formis sženou amužem. On byl fešák, vyloženě takový ten typ, nakterý ženy letí. Střední podsaditá postava, býčí šíje, široká ramena. Ona měla upřímný kukuč ablond vlasy uvázané douzlu. Oba byli sportovně oblečeni dovlněných svetrů amanšestrových kalhot.

„Adame,“ mával naněj Formis rukou. „Pojďte knám.“

Ze slušnosti se snově příchozími pozdravil anechal si přinést vídeňskou kávu aSachrův dort. Když inženýr Formis spatřil vábně vypadající zákusek, neodolal aporučil si ho také.

Muž ažena ustolu se představili jako Hans Müller aEdith Kersbachová. Tvrdili, že pocházejí ze severního Vestfálska, zmalého městečka Bielefeld.

Hans Müller, to je jméno vhodné akorát pro podvodníka, napadlo ihned Adama. Znal to vmístech, odkud Müller sKersbachovou pocházeli. VBielefeldu se narodil dr.Oetker (vykynul zprášku – jak si dělali místní legraci) avjeho okolí se podle archeologických výzkumů odehrála jedna znejkrvavějších bitev starověku mezi cheruskými kmeny ařímskými legiemi.

„Naúpatí Teutoburského lesa dal Arminius, povašem Hermann, nafrak římskému vojevůdci Publiovi Quinctiliovi Varovi,“ nadhodil Adam. „Zachránilo se zté řeže tenkrát jen šestnáct legionářů včele sCassiem Chaereou, jedním zatentátníků naCaligulu.“

Římská historie ho bavila.

Müller sKersbachovou zrozpačitěli. Nepatřili mezi fanoušky antické historie. Inženýr Formis mu však zatleskal.

„Pár kilometrů odBielefeldu je městečko Detmold. Tam postavili Hermannovi pomník. To musíte znát…“ obrátil se naKersbachovou, která se jen nervózně usmála.

Socha připomínala zdálky nevzhlednou romantickou, přerostlou obludu, ze které si utahoval Schiller, nedodal Adam raději, aby se jich nedotkl. Islavný básník si svým břitkým názorem aprostořekým jazykem vysloužil odsouzení většiny národa.

Müller sKersbachovou oHermannově památníku neměli ani potuchy. Byli historií nepolíbení.

Adam se napil stydnoucí kávy aukrojil si kousek dortu.

„Kvůli tak skvělému zákusku bych byl ochoten ivraždit,“ pochválil sladkost. Vyhlédl zokna ven. Stmívalo se. Čekal ho nejspíš další večer bez Renaty. Vpřípadě její další omluvy měl jasno, jak přebije svoje erotické touhy. Dá si celé pečené vepřové koleno aplzeňské pivo. Určitě by usnul jako dřevo bez jakýchkoliv nutkání.

Když dopíjel kávu, přišla kněmu taktně číšnice asdělila mu, že někdo naněj čeká venku. Vtu chvíli by nejraději proskočil stropem.

Renata naněj však před hotelem nečekala. Stála tu přistavená přepychová americká limuzína auní byl šofér.

„Nasedněte si prosím, mám vás odvézt,“ přidržel mu dvířka.

„Akam jedeme?“

„Zapaní Renatou,“ zněla stručná, slušná anic neříkající odpověď.

Začala pohádka tisíce ajedné noci. Adam nasedl avšechno zahodil tenhle večer zahlavu. Nejprve se zaposlouchal dokrásně tichého zvuku silného motoru. Když chtěl vyhlédnout, zabránily mu vtom záclonky naoknech. Nešlo je vůbec roztáhnout. Šofér poněm loupl vezpětném zrcátku očima.

„Paní Renata trvá natom, abyste se nechal vézt anic nedělal,“ prohodil.

„Jinak?“ zajímalo Adama, kam až je ochotna Renata vesvé hře zajít.

„Jinak vás mám vysadit,“ zněla strohá apřesvědčivá odpověď.

Adam vůbec nestál oto být vysazen vnoční zimě kdoví kde. Že by ho šofér bez milosti nechal napospas někde navedlejší silnici, otom nepochyboval. Aspoň věděl, načem je. Tajemná hra nakočku amyš pokračovala. Podvědomě se chtěl podívat alespoň nahodinky, aby měl představu očase, ale zakázal si to. Hodlal dodržovat pravidla, která ho vzrušovala…

Limuzína zastavila uprostřed lesa, kde se náhle vynořila přepychová zděná dvoupodlažní stavba obehnaná vysokým plotem. Šofér projel bránou azaparkoval nedaleko domu. Počkal, až Adam vystoupí, avyzval ho: „Jděte dál, dveře jsou otevřené.“

Adam přešel asi dvacet metrů kdomu asníh mu křupal pod nohama. Vstoupil dorozlehlého pokoje, který osvětlovalo pouze světlo zkrbu. Krb vydával příjemné teplo adokonalé tajemné pološero. Jestli neudělá víc světla, tak si změny barvy jeho vlasů nevšimne.

První, co ucítil, byla charakteristická vůně Renatina parfému. Stejná značka, jen tentokrát oněco těžší asmyslnější vůně, která najeho centrální nervovou soustavu působila jako postupné afrodisiakum. Ta vůně byla podmanivá jako melodie, která se vetře dohlavy ačlověk se jí nemůže zbavit. Narozdíl odneodbytného songu však vůně Adamovi vůbec nevadila.

Nastěnách inapodlaze byly medvědí akančí kůže. Vrohu ukrbu stála postel. Nadruhé straně byly dva hluboké ušáky postavené proti sobě. Víc si nestačil všimnout, protože zjednoho ušáku naněj zamávala štíhlá ruka.

„Přeji dobrý večer,“ uslyšel Renatin měkký hlas. Zachvíli se ze tmy vynořil ijejí obličej skrytý stejně jako nasilvestra zaškraboškou.

„Dobrý večer, Renato,“ pozdravil ji rozechvěle azamířil kní, aby ji políbil. Aspoň natvář, ale ona ho zastavila.

„Sedněte si dotoho křesla naproti mně.“

Adam poslechl. Jeho oči si zvykaly napřítmí. Atmosféra připomínala Rembrandtovy obrazy – nepodstatné bylo ponořené došerosvitu ato důležité zněj velice rafinovaně vystupovalo. Ovšem při nepatrné změně zdroje světla, stejně jako uRembrandta, se zvedlejšího motivu mohl stát hlavní nebo se mohl utopit vetmě.

„Naco myslíte, Adame?“

„Říkal jsem si, jestli se tu nebojíte. Taková divočina uprostřed lesa.“

„Jste nesmírně starostlivý. Jestli se ještě někdy uvidíme, nechám vám zavázat oči, abyste neviděl vůbec nic azbytečně se nerozptyloval,“ bavila se Renata. „Polevé straně křesla je stolek, kde je víno, koňak nebo whisky. Obslužte se.“

Adam si nalil koňak anabídl jí cigaretu. Doufal, že se díky tomu kní dostane blíž. Ale Renata si zapálila svoji cigaretu. Zapalovačem nachvíli osvětlila svůj obličej. Každá isebekrásnější tvář osvícená zespodu dostane poněkud strašidelné rysy. VRenatině případě to byl správně namíchaný koktejl smyslného hororu. Její tvář, jež se znovu ponořila dotmy, vněm ještě víc zintenzivňovala jeho touhu potělesném kontaktu. Potřeboval cítit její pokožku, dotýkat se jí.

„Chtěl byste odkrýt moje tajemství?“

„Ano.“

Renata škrtla zapalovačem azapálila svíčku, kterou odložila nastejný stolek, jako měl posvé levici Adam. Svíčka nani vrhala mihotavé světlo. Renata měla oblečené tenké, poloprůsvitné šaty, pod nimiž bylo vidět drahé spodní prádlo.

„Co nejvíc vzruší muže?“ zeptala se.

„Nádherná nahá žena…“

„Omyl, vážený,“ opravila ho. „Mužovu fantazii žena podněcuje vnějšími stimuly. Vůní, namalováním, účesem. Ty signály aktivují umužů tvorbu hormonů, takže se nijak výrazně neliší odzvířete. Proto nazačátku musí být žena alespoň částečně zahalená nebo povašem částečně obnažená, aby se vmužské mysli nerozbouřily jen hormony, ale také zažehla fantazie,“ řekla ahodlala se také podle toho řídit. Začala si pomalu rozepínat zip ušatů aškvíry masky byly otočeny kněmu, ale její oči nezahlédl. Jen občas záblesk bělma…

„Jste dobrý milenec?“ zeptala se svádivě.

„Myslím, že nejsem špatný.“

Žádný chlap přece nepřizná, že vposteli stojí zastarou bačkoru.

„Tak já vám něco ukážu, abyste byl špičkový milenec, Adame.“

„Aspoň vněčem budu první…“

„Seďte adívejte se, jinak byste všechno pokazil.“

To nechtěl ani zanic nasvětě.

Renatiny prsty vklouzly zapodprsenku azačala se hladit. Nejdřív naprsou. Vžila se tak dosvých pocitů, že zřejmě Adama přestala vnímat. Podprsenka jí vadila, atak ji sundala. Občas přerušila mazlení aněžně si zmáčkla bradavky. Pak jí ruce sklouzly doklína. Neměla před ním žádné zábrany. Byla úchvatně prostopášná aerotika pro ni byla tou nejpřirozenější věcí. Adam fascinovaně zíral, jak se víc avíc vzrušuje. Bylo to knevydržení. Když už si myslel, že mu ztoho praskne hlava, dosáhla Renata vrcholu achvíli se klepala vorgastické křeči.

„Díval jste se pozorně?“ zeptala se, když se zase uklidnila.

„Nešlo nedívat se pozorně,“ přiznal Adam, kterému vzrušením bušila krev vespáncích. Nejstrašnější by bylo, kdyby ho vyhodila namráz. Asi by ztoho přetlaku vybuchl.

„To je dobře, že jste mě sledoval. Teď budu chtít, abyste mě takhle hladil vy,“ řekla zastřeně ajejí ruka sbriliantovým prstenem se vytrčila dosvětla adávala mu jasné znamení, aby zmizel vhluboké tmě jejího ušáku, což také okamžitě udělal.

Smrt načerné frontě

Americká limuzína přivezla Adama zpátky. Všude byla tma, jen nad vchodem svítilo světlo. Šofér mu přidržel dveře aAdam vystoupil. Ponoci, jakou vživotě ještě nezažil, měl jedno jediné přání – zalehnout aspát, dokud se sám odsebe neprobudí. Překvapilo ho, že hlavní vrata byla odemknuta, ale to nebyla jeho starost. Zamkl zasebou atěšil se nakutě.

Vesvém pokoji se svlékl ztoho nejnutnějšího asvalil se dopostele. Rustikální, nerustikální, nyní byla postel úžasná. Poslední, co ho napadlo před usnutím, bylo, že si nevšiml, zda před hotelem viděl mercedes německého páru. Záhy usnul jako špalek.

Vjednu chvíli se mu zdálo, že někdo buší nadveře. Nejednalo se osen, ale tvrdou realitu aAdam vůbec neměl pocit, že se vyspal dorůžova. Chtěl ještě spát abyl ochoten oželet isnídani.

„Nic nechci, můžete jít,“ zakrýval si polštářem uši.

„Tady je policie, jménem zákona otevřete!“ ozvalo se výhrůžně zchodby. Sex skrásnou ženou nemůže být přece trestný, ikdyž je hříšný.

„Jménem zákona si otevřete sami, nezamkl jsem,“ odpověděl rozmrzele.

Dojeho pokoje vpadlo několik mužů vcivilu, ani neměl chuť je počítat. Posadil se naposteli.

„Co se děje?“

Jeden mu strkal nějaký odznak pod nos. Další prohlíželi pozorně jeho pokoj, jeden dokonce otevřel jeden zšuplíků veskříni. Ten sodznakem naAdama hned spustil: „Můžete nám říct, kde jste se nacházel včera vnoci?“

„Jistěže,“ odpověděl Adam.

„Tak kde jste byl?“ zazněla nedočkavá otázka.

Adamovi došla neskutečná absurdita. Co jim měl říct? Že pro něj večer přijela limuzína se záclonkami aneví, kam jeli? Že se pak vnějaké přepychové vilce miloval celou noc navšechny způsoby snádhernou ženou, která si říká Renata, ale víc oní neví?

„Aco se stalo?“ zahučel nevrle asnažil se získat čas.

„Vnoci byl zavražděn inženýr Formis,“ oznámil mu kriminalista. „Kde jste byl vnoci?“

Adam náhle procitl, jako by ho polili studenou vodou.

Když jim řekne pravdu, dopadne to stejně, jako kdyby si něco vymýšlel. Přišlo mu to celé jako neuvěřitelně zpackaný vtip aipřes tragičnost okamžiku se začal nahlas smát.

„Nesmějte se amluvte!“ požadoval poněm kriminalista, zatímco jeho kolegové zkoumali pokoj ajeho osobní věci.

Prý spravdou se dojde nejdál, utěšoval se Adam. Neměl co skrývat, nic neudělal.

Skončil naosmačtyřicet hodin vcele předběžného zadržení.

Den popropuštění mu vredakci zazvonil telefon. Nemíval příliš služebních hovorů. Že by Renata chtěla repete? napadlo ho domýšlivě, když bral nedočkavě sluchátko…

„Tady strýček Karel. Přivezl jsem ti uzené odtetičky,“ zaslechl známý hlas vyslovit smluvené heslo.

Ohodinu později už seděl vkavárně splukovníkem Moravcem.

„Jak to vypadáš?“ nepoznával ho sknírkem avtmavých vlasech.

„Jako mladý spratek mající pěkně zazobané rodiče. Knírek je můj, vlasy mám nabarvené. Chodím tak, když nechci, aby mě lidé poznávali. Jeden kolega vredakci chtěl vědět, koho hledám. Chtěl jsem tě překvapit.“

„To se ti povedlo. Jsi muž mnoha tváří,“ zabručel uznale Moravec.

Ty dva spojila společná akce naSlovensku. Moravec měl už frčky poručíka, Adam si vysloužil svobodníka. Museli zlikvidovat ukrytého maďarského odstřelovače vrozlehlé budově, odkud ohrožoval celé okolí. Oba byli vyzbrojeni jen pistolemi. Kývli nasebe, jako by se znali odjakživa, což jim dodalo potřebnou jistotu donebezpečné akce. Popřestřelce odstřelovače dostali.

„Kdybyste tu nebyl, nikdy bych se tam neodvážil,“ přiznal Moravec, když bylo povšem.

„Přesně jste to vystihl, pane poručíku. Ani mě by tam samotného nikdo nedostal,“ odpověděl Adam. Tehdy se zrodilo jejich přátelství. Moravec pokonfliktu dál pokračoval vevojenské kariéře, Adam nastoupil jako redaktor donovin.

Moravec protočil oči vsloup.

Černé nebe nad Berlínem

Německá poustevna

ZÁPISKY

Při poslání tě bodnu…

ZÁPISKY

Morálka gaskoňských kadetů

ZÁPISKY

HLÁŠENÍ 1935