Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Luboš Pavel, Jaroslav Soumar

O Kuliferdovi

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou

U Průhonu 22, Praha 7 jako svou 6371. publikaci

Ilustrace Jaroslav Soumar
Texty Luboš Pavel
Sazba a grafická úprava Petr Koníček
Jazyková korekce Jana Marková
Počet stran 104
První vydání, Praha 2016
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2016

ISBN 978-80-271-9440-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-9439-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-0357-7 (print)

Grada Publishing: tel.: 234 264 401, fax:234 264 400, www.grada.cz

Kapitola první

Byl jednou jeden hrášek, který se nechtěl uvařit vhrachové polívce, ašikovně proto spadl pod kuchyňskou linku. Tam mu vté tmě avlhku vyklíčily nožičky aručičky ana hlavě místo vlasů takový malinkatý klíček. Říkejme tomu klíčkovi, totiž kloučkovi, třeba Kuliferda.

„Hurá,“ volal tenhle Kuliferda, „narostly mi ručičky, narostly mi nožičky, vydám se do světa.“

Atak se vydal. Vyhrabal se zpod kuchyňské linky ven aštrádoval si to po modrých dlaždičkách přímo za nosem. Ehm, to jsem vám neřekl, že měl také nos? No jistě, přímo mezi očima. Šel tedy za tím nosem, zvědavý, co očima objeví, šel ašel, až potkal ježka.

Co to povídám? Jak mohl vkuchyni potkat ježka? Tak že by to bylo něco jiného? Kartáč na boty. Ale kartáče na boty bývají většinou vpředsíni. Copak dělal tenhle kartáč na boty vkuchyni?

Kuliferda se rozhlédl. Široko daleko nebyla žádná bota. Žádná bota, která by stála ovyčištění. Ani žádná, která oně nestála. Jenomže pak spatřil něco jiného. Dvě veliké oranžové pantofle stmavomodrou bambulkou na špičce. Nesly se vzduchem jak nehlučné letadlo, nejdřív jedna apak druhá. Pak si Kuliferda všiml, že je řídí dvě tlusté nohy.

Dva tři kroky auž tu byly. Uf! Kuliferdu těsně minuly. Šly tak blízko, že viděl, jak se pyšné bambulky na špičce natřásají.

„Vezeme se, heč! Aty née!“

„Tůdle nůdle,“ udělal na ně Kuliferda dlouhý nos, „já utekl zpolívky!“

„Ty zelenáči,“ volaly zase bambule, „měl jsi vté polívce raději zůstat.“

„Kdo je uvás zelenáč? Avůbec, co vy můžete vědět?“ Ale to už si Kuliferda říkal pro sebe, protože bambule odletěly pryč.

Vraťme se však ke kartáči na boty. Co dělá vkuchyni? Nebo že by to byl opravdu ježek? Jak to má někdo tak malý jako hrášek Kuliferda poznat? Nejlépe na něj zavolat.

„Ježku,“ řekl opatrně Kuliferda.

„Ježků, ježků,“ volal víc avíc.

Ježek nic.

Třeba spí, napadlo Kuliferdu. Anebo to není opravdický ježek. Ale kčemupak mám svoje ručičky? Strčím do něho ajestli to je ježek, tak se probudí. Jak Kuliferda vymyslil, tak udělal, ale ikdyž do něj strkal zobou stran, ježek se neprobudil.

Je to kartáč na boty, rozhodl Kuliferda, azkrátka leží vkuchyni na podlaze. Mají tady pěkný nepořádek. To bude domácnost, povzdychl si. Pak šel zase okus dál. Šel ašel, až potkal pekáč. No, pekáče vkuchyni bývají, ale tenhle pekáč leží na zemi? Proč není vtroubě?

Třeba je vněm čerstvě upečená buchta, atak ji vytáhli ven, aby vychladla, napadlo Kuliferdu. Musím se podívat! Vyskočil na ucho pekáče, obratný to on byl, apak se vyšplhal až nahoru na okraj. Pekáč byl prázdný alesklý jako zrcadlo. Kuliferda se zakymácel asjel dolů jako po tobogánu. Svištěl si to napříč pekáčem ana druhé straně ho to málem vyhodilo přes okraj ven. Málem. Stačil kousek! Ale Kuliferda se nad tím ani nestačil zamyslet, převážil se asvištěl zpět. Na druhé straně se to opakovalo. Aznovu aznovu, sem atam. Atak se klouzal po pekáči jako po ledě.

Hráškovi se to začalo líbit, smál se avýskal na celé kolo. Kdypak si zas užije takovou legraci? Když se dost vybruslil, postavil se doprostřed pekáče, rozhlížel se apřemýšlel, jak se dostane ven. Stěny byly kluzké anebylo možné po nich vylézt.

Najednou uviděl zase ty dvě oranžové pantofle, vracely se zpět. Krok akrok azastavily se přímo vedle pekáče. Dvě mohutné ruce pekáč uchopily is Kuliferdou anesly ho ktroubě.

Malinký hrášek dostal vtu chvíli strach. „Né, já nechci skončit vtroubě, utekl jsem zpolívky, zpekáče taky uteču!“

Znovu se pokusil vyšplhat na okraj, ale bylo to marné, skutálel se dolů jako kulička do jamky. Vhlavě mu vířily poplašné myšlenky, ale jakmile se trochu uklidnil azískal hráškopřítomnost, rozkročil se, počkal si apak využil houpání pekáče ktomu, aby se nechal vynést až na okraj ahups!, skočil přímo na modrou bambuli.

„Co to děláš?“ zlobila se bambule. „Pocucháš mi účes.“

„Teď se vezu taky,“ smál se Kuliferda anechal bambuli, ať se vzteká.

Když ruce vrátily pekáč do trouby, vydaly se nohy, pantofle ibambule do obývacího pokoje. Jeden, dva, tři, čtyři, pět, cos to hrášku, cos to sněd? Několik kroků ato, co bylo nad nohama, si sedlo na gauč. Kuliferda hbitě seskočil na zem na koberec.

„Tak ajsem vpokoji,“ pochvaloval si, „kampak já se podívám? Pokoj je veliký, ale vykračovat si uprostřed něj jako na náměstí, může být pro leckoho smalou postavou nebezpečné. Podívám se nejprve, co je tady pod tím gaučem.“