Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Veronika Válková

KRÁLOVNA MARIE TEREZIE

Ilustrace Petr Kopl

Vydala Grada Publishing, a.s. pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6540. publikaci
Odpovědná redaktorka Magdalena Jimelová
Jazyková úprava Štěpánka Poupětová
Návrh obálky a sazba Petr Kopl

První vydání, Praha 2017
Vytiskla tiskárna FINIDR s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a.s., 2017
Text © Veronika Válková, 2017
Illustrations © Petr Kopl, 2017

ISBN 978-80-271-9705-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-9704-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-0369-0 (print)

JMENUJU SE BÁRA.

JE MI DVANÁCT, ZAČALA JSEM CHODIT DO ŠESTÉ TŘÍDY A JAKO KAŽDÉ DÍTĚ SE POŘÁD ROZČILUJU S RODIČI. OPRAVDU BY MĚ ZAJÍMALO, PROČ DOSPĚLÁCI MYSLÍ JEN NA SEBE A JSOU PŘESVĚDČENÍ, ŽE PRO JEJICH DÍTĚ JE DOBRÉ ZROVNA TO, CO ONI SI MYSLÍ, ŽE JE DOBRÉ. NĚKDY SI PŘIPADÁM JAKO ŠACHOVÁ FIGURKA. ŠOUPNOU MĚ TAM, KDE MĚ CHTĚJÍ MÍT, A JEŠTĚ ČEKAJÍ, ŽE Z TOHO BUDU NADŠENÁ. NEMŮŽU SE DOČKAT, AŽ VYROSTU A PŘESTANOU SI SE MNOU DĚLAT, CO CHTĚJÍ...

TAK TŘEBA: JSEM JEDINÁČEK. NIKDY MĚ NEBAVILO BÝT JEDINÁČKEM. A KDYŽ JSEM SE NAŠE POKOUŠELA PŘEMLUVIT, ABY MI POŘÍDILI SOUROZENCE, SNAŽILI SE MI NAMLUVIT, ŽE TAKHLE JE TO PRO MĚ LEPŠÍ. KDYBY NÁS BYLO VÍC, NEMOHLA BYCH PRÝ CHODIT NA FRANCOUZŠTINU A GYMNASTIKU A NA PIÁNO A NEMOHLI BYCHOM NA DOVOLENOU DO ŘECKA, PROTOŽE BYCHOM NA TO NEMĚLI PENÍZE. A V DĚTSKÉM POKOJÍČKU BYCHOM SI SKÁKALI PO HLAVĚ. VŮBEC JE NENAPADLO, ŽE BYCH KLIDNĚ OŽELELA FRANCOUZŠTINU NEBO GYMNASTIKU NEBO PIÁNO. KDYBYCH MĚLA SÉGRU, MOHLY BYCHOM CHODIT TŘEBA JEN NA GYMNASTIKU, ALE SPOLU. NEBO ŽE BYCH BYLA RADŠI CELÉ LÉTO SE SÉGROU NA CHALUPĚ U BABI JIZERSKÉ A LÍTALA PO LESE, NEŽ SE S NIMI SAMA ŠKVAŘILA NA PLÁŽI V ŘECKU. A ŽE BYCH SI SE SÉGROU S RADOSTÍ SKÁKALA PO HLAVĚ, V POKOJÍČKU I JINDE. PRAVDA JE, ŽE PRO NĚ JE POHODLNĚJŠÍ MÍT JEN JEDNO DÍTĚ. SLYŠELA JSEM, JAK SE O TOM MAMINKA BAVÍ S TETOU MIRKOU, KTERÁ MÁ DVA KLUKY, MOJE BRATRANCE. A TETA JÍ ŘÍKALA, AŤ SI UVĚDOMÍ, ŽE SICE TEĎ ONI MAJÍ NA STAROSTI JEN JEDNO DÍTĚ, ALE ŽE TO DÍTĚ, TEDY MĚ, TAKY ODSOUDILI K TOMU, ŽE BUDE MÍT JEDNOU NA KRKU DVA NEMOHOUCÍ STAŘÍKY. MAMINKA PAK S TETOU NĚJAKOU DOBU NEMLUVILA. ALE MNĚ PŘIPADÁ, ŽE TETA MÁ PRAVDU. JAK MÁM JEDNOU ZVLÁDNOUT SAMA SE POSTARAT O NĚ OBA, KDYŽ PRO NĚ DVA JE TEĎ NÁROČNÉ STARAT SE O MĚ JEDNU? NENÍ TO FÉR.

A DRUHÁ VĚC: NAŠI NÁS PŘESTĚHOVALI. DONEDÁVNA JSME BYDLELI V PANELÁKU V PRAZE NA JIŽNÍM MĚSTĚ. PODLE MĚ NÁM TAM NIC NECHYBĚLO. ALE NAŠI PŘIŠLI S TÍM, ŽE BYT JE MALÝ, ŽE JE V PRAZE HROZNÉ ŽIVOTNÍ PROSTŘEDÍ A VŮBEC, A KOUPILI DŮM SE ZAHRADOU KOUSEK OD PRAHY. MAMINCE JE TO JEDNO, PRACUJE JAKO PŘEKLADATELKA, TAKŽE VĚTŠINU PRÁCE VYŘIZUJE PŘES MAILY, TATÍNKOVI TAKY, PROTOŽE SE DO PRÁCE DOSTANE AUTEM SKORO STEJNĚ RYCHLE, JAKO KDYŽ DŘÍV JEZDIL METREM A TRAMVAJÍ. ALE ODSKÁKALA JSEM TO JÁ, PROTOŽE ODSUD NEMŮŽU DOJÍŽDĚT DO STARÉ ŠKOLY. TAKŽE JSEM PŘIŠLA O VŠECHNY KAMARÁDY A KAMARÁDKY, SE KTERÝMI JSEM PĚT LET CHODILA DO TŘÍDY. O TEREZKU, MOU NEJLEPŠÍ KAMARÁDKU, SE KTEROU JSME VŽDYCKY SEDĚLY V JEDNÉ LAVICI, O MIKULÁŠKA, KTERÉMU JSEM DÁVALA OPISOVAT ÚKOLY Z MATIKY A ON MI ZA TO NOSIL BONBONY, O KATKU, DÁŠU... ALE HLAVNĚ ŽE JSEM NA ČISTÉM VZDUCHU, ŽE? DALŠÍ DOSPĚLÁCKÉ SOBECTVÍ. PŘESTOŽE JE TEN DŮM OPRAVDU VELIKÝ A JE POROSTLÝ ZELENI, O KTERÝCH SI DOSPĚLÁCI MYSLÍ, ŽE JE TO BŘEČŤAN NEBO PSÍ VÍNO, ALE ZELENI SE JEN TAK TVÁŘÍ, A KDYŽ JE NIKDO NEVIDÍ, POBÍHAJÍ PO OMÍTCE A ŠUSTÍ. A MŮJ POKOJÍČEK JE STEJNĚ VELKÝ JAKO NÁŠ STARÝ OBÝVÁK.

JE ALE JEDNA VĚC, KVŮLI KTERÉ JSEM OCHOTNÁ NAŠIM TO PŘESTĚHOVÁNÍ ODPUSTIT A KTERÁ BY SE NIKDY NESTALA, KDYBYCHOM ZŮSTALI VE STARÉM BYTĚ.

VLASTNĚ DVĚ VĚCI.

S DOMEM JSME KOUPILI KOČKU BARČU. JE ČERNÁ S BÍLÝM BŘÍŠKEM, NÁPRSENKOU A TLAPKAMI A CHOVÁ SE JAKO PRAVÁ DÁMA. DĚLÁ SI, CO CHCE, ALE DĚLÁ TO, JAK TATÍNEK ŘÍKÁ, S NOBLESOU. KOČKY JSOU VŠECHNY TAJEMNÉ A BARČA DVOJNÁSOB, A TO JE SUPER. KONEČNĚ MÁM JINÉ ZVÍŘE NEŽ ŽELVU PÍĎU, PROTOŽE V PANELÁKU MI NAŠI NIC CHLUPATÉHO DOVOLIT NECHTĚLI. ANI MYŠ NEBO KŘEČKA, NATOŽPAK POTKANA. TO JE PRVNÍ PRIMA VĚC.

TA DRUHÁ JE, ŽE JSEM NA PŮDĚ VE STARÉ TRUHLE NAŠLA KOUZELNÝ ATLAS. NA PRVNÍ POHLED VYPADÁ JAKO STARÝ ŠKOLNÍ DĚJEPISNÝ ATLAS, ALE HODNĚ STARÝ, PROTOŽE JE VÁZANÝ V KŮŽI A TA KŮŽE JE UŽ DOST OHMATANÁ. NA PRVNÍ STRANĚ JE NAPSÁNO:

OD KOHO SESTAVENÝ, TO NEJDE PŘEČÍST, PROTOŽE JE TAM KAŇKA. NA DALŠÍCH STRÁNKÁCH JSOU MAPY. VĚTŠINOU JSOU TO MAPY EVROPY, ALE NAŠLA JSEM TAM I MAPY JINÝCH SVĚTADÍLŮ. NEJSOU BAREVNÉ JAKO V NORMÁLNÍCH ATLASECH, ALE ZAŽLOUTLÉ A NAKRESLENÉ VYBLEDLÝM HNĚDÝM INKOUSTEM. TAM, KDE JE LES, JE MÍSTO ZELENÉ BARVY SPOUSTA MALÝCH STROMEČKŮ. MĚSTA NEJSOU VYZNAČENÁ KOLEČKEM, ALE OPRAVDU JE TAM NAMALOVANÉ MALÉ MĚSTEČKO, VĚTŠINOU S HRADBAMI A S BRÁNOU, NEBO JENOM HRAD NEBO VESNIČKA. TAM, KDE MAJÍ BÝT HORY, JSOU NAKRESLENÉ RŮZNĚ VELKÉ KOPEČKY A V MOŘÍCH PLAVOU VELRYBY A VŠELIJAKÉ NESTVŮRY A PLUJÍ PO NICH KORÁBY S PLACHTAMI. NĚKDE JE PRÁZDNÁ PLOCHA A NA NÍ JE NAPSÁNO HIC SUNT LEONES. ZJISTILA JSEM, ŽE TO ZNAMENÁ ZDE JSOU LVI A PSALO SE TO DO MAP NA MÍSTA, KTERÁ JEŠTĚ NEBYLA PROZKOUMANÁ A NIKDO NEVĚDĚL, CO TAM JE. TAKOVÁ UŽ DNESKA ASI NEJSOU, A TO JE ŠKODA.

KDYŽ SÁHNU NA MAPU, PŘENESE MĚ ATLAS DO MINULOSTI.

OPRAVDU.

UŽ SE MI TO STALO NĚKOLIKRÁT.

A MÁM DŮKAZY, PROTOŽE KDYŽ V MINULOSTI NĚCO DOSTANU, VRÁTÍ SE TO SE MNOU K NÁM NA PŮDU. TYHLE SUVENÝRY SI SCHOVÁVÁM DO KRABICE POD POSTELÍ. UŽ TAM MÁM NÁHRDELNÍK OD KARLA IV. A VYŘEZÁVANÝ DRAHOKAM A SANDÁLY Z POMPEJÍ A DALŠÍ VĚCI.

SNAŽILA JSEM SE VYZKOUMAT, JAK ATLAS FUNGUJE. NA NĚCO UŽ JSEM PŘIŠLA. ČÍM DÉLE NECHÁM RUKU NA MAPĚ, TÍM DÉLE JSEM V MINULOSTI. DO MINULOSTI SE DOSTANU VŽDYCKY OBLEČENÁ TAK JAKO LIDÉ, KTEŘÍ TAM ŽIJÍ, ALE JAKMILE SE VRÁTÍM NA PŮDU, MÁM NA SOBĚ ZASE SVOJE ŠATY. A V MINULOSTI TAKÉ VŽDYCKY UMÍM MLUVIT JAZYKEM, KTERÝ SE TAM POUŽÍVÁ.

ZATÍM JSEM JEŠTĚ NEPŘIŠLA NA TO, JAK SI VYBRAT, KAM DO MINULOSTI SE DOSTAT. SNAD NA TO ČASEM PŘIJDU, PROTOŽE MÁM JEDEN ZÁVAZEK, KTERÝ BYCH RÁDA SPLNILA. PŘI SVOJÍ PRVNÍ CESTĚ DO MINULOSTI JSEM SE SETKALA S ŘECKÝM HRDINOU ACHILLEEM. STRAŠNĚ SE HÁDAL S JINÝM BOJOVNÍKEM. KDYŽ JSEM SE VRÁTILA, VŠECHNO JSEM SI O NĚM ZJISTILA A DOZVĚDĚLA JSEM SE, ŽE SE KVŮLI TÉ HÁDCE URAZIL A TRUCOVAL A ODMÍTAL DÁL BOJOVAT VE VÁLCE A ŽE PAK ŠEL JEHO PŘÍTEL PATROKLOS DO BOJE V JEHO ZBROJI, ALE PROTOŽE NEBYL TAK DOBRÝ VÁLEČNÍK JAKO ACHILLEUS, NEPŘÁTELÉ HO ZABILI. ROZHODLA JSEM SE, ŽE SE TAM VRÁTÍM A BUDU ACHILLEA VAROVAT, ŽE KDYŽ BUDE TVRDOHLAVÝ JAKO MEZEK, ZTRATÍ NEJLEPŠÍHO KAMARÁDA. ALE ZATÍM JSEM SE TAM ZNOVU NETREFILA, A TO UŽ JSEM V MINULOSTI STRÁVILA PODSTATNĚ VÍC ČASU NEŽ V NAŠEM NOVÉM DOMĚ.

TAKY MÁM PODEZŘENÍ, ŽE KOČKA BARČA MÁ S ATLASEM NĚCO SPOLEČNÉHO. JENOM NEVÍM, CO...

ČÁST PRVNÍ

Kapitola 1

Bára měla co dělat, aby jí nevypadly oči z důlků a nezůstala s pusou dokořán, nebo, jak četla v jedné hodně staré knize na půdě u babi jizerské, aby nezůstala s ústy zejícími. Ne s ústy zaječími. Zejícími. Jako když se řekne, že někde zela díra. To je dost zajímavé sloveso, protože se dá říct, že něco zeje nebo zelo, ale už ne že bude zít nebo zet nebo... Prostě a stručně, Bára nevycházela z údivu.

Měli totiž první hodinu přírodopisu a poprvé viděli pana učitele Sedláře. On totiž ten druhý den školy, když měli mimořádný rozvrh a každý z učitelů jim přišel říct, jaké mají mít sešity a tak, chyběl a vzkázal jim to po paní učitelce třídní.

Pan učitel Sedlář byl asi tak starý jako Bářin tatínek, měl úplně vyholenou hlavu, neuspořádanou tmavou bradku, v jednom uchu náušnici jako pirátský kapitán a pod vytahaným zeleným trikem ramena, za jaká by se nemusel stydět ani profesionální zápasník. A přinesl si notebook.

Skinhead, usoudila Bára. My budeme mít na příroďák skinheada. A to se jako smí, aby ve škole učili skinheadi?

Pan učitel Sedlář se zazubil a řekl:

„Čau, vy chásko jedna!“

Řekl to velmi láskyplně.

„Čau,“ odpověděl mu Jílek.

Debil, pomyslela si Bára jako obvykle na Jílkovu adresu.

Pan učitel Sedlář se rozřehtal, div nespadl ze židle.

„Čau,“ zamával Jílkovi a Jílek se rozpačitě tlemil, protože pan učitel zareagoval úplně jinak, než Jílek čekal. Třeba paní učitelka Zounarová by se rozčílila, v což Jílek doufal. Sedlář ho převezl.

„Hele, ale na tykačku nepůjdeme,“ upozornil pan učitel Jílka. „Na to musíš ještě aspoň půl metru vyrůst.“

Týna a Anče se pochechtávaly a Jaroušek se tvářil jako kamenný lev, protože místo aby se věnovali přírodopisu, tady probíhala naprosto nevhodná konverzace mezi debilem Jílkem a panem učitelem, který vypadal úplně jinak než všichni učitelé dohromady a Jarouška to poněkud popouzelo. Byl totiž přesvědčen, že pan učitel má v první řadě vypadat seriózně, což znamená, že krajně nepřijatelné je i to, aby nosil džíny místo kalhot s nažehlenými puky, a na panu učiteli Sedlářovi byly k Jarouškovu znechucení džíny to nejserióznější. Navíc zatím nemohl uplatnit žádné ze svých encyklopedických znalostí, což bylo také k vzteku.

„Tenhle rok se máme probírat kytičkami,“ oznámil jim pan učitel, co už všichni pochopili podle toho, že na učebnici přírodopisu byla fotografie rozkvetlé sedmikrásky a uvnitř obrázky mechů, lišejníků, květin a stromů. „Ale mě by nejdřív zajímalo, co vůbec o přírodě víte tak nějak jako obecně. Co vás nejvíc baví. Tak třeba... Jaké znáte nejzvláštnější zvíře?“

Bára zpozorněla.

To byla záludná otázka. Učitelé se přece většinou ptají na něco, co už se děti naučily nebo aspoň měly naučit. Takže by třeba měl chtít, aby vyjmenovali pět jehličnanů a pět listnáčů, protože poznávat stromy se učili v přírodovědě na prvním stupni. Nebo něco takového. Ale nejzvláštnější zvíře? Jaké zvíře může být nejzvláštnější? Bylo vidět, že nad tím uvažuje celá třída. Jarouškovi se úplně kouřilo z uší, jak se usilovně snažil vymyslet správnou odpověď nejdřív ze všech.

„Pižmoň severní!“ zařval vítězoslavně, až sebou pan učitel Sedlář trhl.

„Pižmoň je fajn,“ uznal. „A proč myslíš, že je nejzvláštnější?“

Jaroušek ztuhl jako hrouda mraženého tvarohu.

„No... protože...,“ hledal honem zase tu nejsprávnější odpověď, jenže na otázku proč myslíš neexistuje odpověď z encyklopedie, a hlavně všechny odpovědi na tuhle otázku jsou správné, takže byl málem v koncích. „Protože žije ve Skandinávii!“ vycenil pak vítězoslavně svoje obrovské křivé řezáky. Bára usoudila, že tlustí zrzaví chlapečkové s encyklopedickými znalostmi by měli být zakázáni. Zákonem.

„No ale tam žije třeba i sob, los, polární liška a spousta dalších zvířat,“ pokrčil rameny pan učitel, jako že tohle zdůvodnění mu nestačí. „Co je zvláštního zrovna na pižmoňovi?“

„Pyžamoň!“ zahýkal Jílek. „Pyžamoň!“

Bára dospěla k názoru, že zákonem by měli být zakázáni i debilové s rovnátky typu Jílek.

„To zvíře nosí pyžamo!“ hýkal Jílek dál a pan učitel se při té představě rozchechtal tak, až se ohýbal v pase. Jaroušek byl rudý vzteky, což Báře znatelně zvedlo náladu.

Pak vzal Sedlář křídu a napsal na tabuli pod sebe:

pižmoň

pyžamo

„Ono to sice zní dost podobně, ale nijak to nesouvisí,“ řekl, když už mohl popadnout dech. „Navíc, ve Skandinávii by mu bylo pyžamo k ničemu, tam by potřeboval spíš pořádný spacák, je tam dost zima.“

„Spacákoň!“ zaradoval se Jílek a Jaroušek se po něm zle podíval. Pan učitel si ale Jílka nevšímal a rychle něco hledal v notebooku. Za chvíli vítězoslavně otočil obrazovku ke třídě.

„To je pižmoň,“ ukázal jim fotografii zvířete, které Bára okamžitě překřtila na ovcokrávu, protože to vypadalo jako něco mezi ovcí a krávou, mělo to dlouhé tmavé chlupy a nebezpečně zatočené rohy.

„Latinsky se to jmenuje Ovibos moschatus. Moschatus znamená pižmový, správně bychom mu asi měli říkat tur pižmový, ale to by to muselo v latině znít Bos moschatus. Bos je tur. Ovibos je,“ pan učitel se trochu zamyslel, „ovibos je ovcokráva.“

Bára radostí vypískla. Uhádla to!

„Proč kvičíš?“ zeptal se jí pan učitel, ale ne takovým tím způsobem, kterým učitelé dětem vlastně chtějí říct nekvič, ale protože ho to opravdu zajímalo.

„Já jsem tomu v duchu řekla ovcokráva, když jsem to viděla!“ hlásila nadšeně Bára.

„Super!“ zaradoval se pan učitel. „To je přece úžasné, jak ty názvy odpovídají, ne? Taky by to mohla být krávovce,“ zauvažoval.

Jaroušek se tvářil jako sedm čertů, protože jeho pižmoň severní přece není žádná ovcokráva, natožpak krávovce. Ale Jílkovi se to líbilo a hýkal radostí.

Mondéna Simona zvedla ležérně ruku. Zacinkalo to jako zvonkohra, protože ji měla ověšenou náramky.

„Co je to tur?“ zeptala se okázale znuděně.

„To je přece třeba slepice,“ usadila ji Andrejka, na kterou ramena pana učitele udělala docela dojem a chtěla se blejsknout.

Ale neblejskla se.

Pan učitel na okamžik ztuhl, jako by Andrejce z uší vyletěl párek holubů, ale místo aby nahlas řekl, že je úplně blbá, což si v tu chvíli myslela Bára, napsal na tabuli:

KUR X TUR

Píchl prstem do slova KUR a řekl:

„Slepice.“

Pak ukázal na slovo TUR a řekl:

„Kráva.“

„Andrejka a Simonka,“ zahuhlala polohlasem Anče.

„Nebo vopáčně,“ přitakala Týna a Bára si zuřivě začala zapisovat do sešitu, aby si pan učitel nevšiml, jak se směje. Možná to v té třídě nebude až tak strašné.

„A co znamená pižmoň?“ zeptala se Anče. „Když to není jako od pyžama?“

„Víte co? Zkuste to do příště zjistit, ať se dneska dostaneme ještě k dalším zvláštním zvířatům, jo?“ navrhl pan učitel. „Další zvláštní zvíře!“ zavelel a třída ztichla, jak všichni chtěli vymyslet ještě zvláštnější zvíře, než je pižmoň, pyžamoň a spacákoň dohromady.

„Želva!“ vykřikla Bára, protože chtěla panu učiteli udělat radost. Jaroušek se otočil a znechuceně zavrtěl hlavou, jako že to snad ani není možné, aby si někdo v šesté třídě myslel, že želva je nějaké zvláštní zvíře.

„Želva je naprosto boží zvíře!“ z pana učitele nadšení téměř odkapávalo. „A proč je podle tebe želva nejzvláštnější zvíře?“

„Protože si s sebou nosí domeček a protože několik měsíců v zimě dokáže spát a nežrat,“ řekla Bára. Píďu dávali přes zimu do spodní přihrádky v ledničce.

„Skvělé!“ zaradoval se pan učitel. „Jo! Kdo zná ještě nějaké zvíře, které prospí celou zimu?“

„Medvěd hnědý a medvěd brtník!“ zazmítal se potěšeně na židli Jaroušek, protože konečně došlo na encyklopedické znalosti.

„Netopýr!“ přidala Týna.

„Můj táta!“ zahulákal Jílek.

„Ježek,“ nechala se strhnout Andrejka, přestože se hovor netočil kolem laků na nehty.

„Jako fakt?“ protáhla Simona, protože o ježkovi si do té chvíle myslela, že jenom nosí na bodlinách jablíčka. Což není pravda, neboť ježek je hmyzožravec.

„No super, vy toho víte!“ radoval se pan učitel a Bára zjistila, že jí náušnice v uchu a vyholená hlava už vůbec nevadí. Konec konců, Maimose v Egyptě chodil také holohlavý a byl hrozně fajn.

Jaroušek se začal zuřivě hlásit.

„Copak?“ zeptal se ho pan učitel.

„Já jsem jenom chtěl připomenout, že máme probírat botaniku, a teď jsme celou dobu dělali zoologii,“ řekl trochu škrobeně Jaroušek a schválně použil cizí slova, aby všichni viděli, jak je vzdělaný.

„Já vím,“ kývl pan učitel. „A jsem moc rád, že jsi poznal rozdíl.“

Jílek zakdákal smíchy a chvíli sebou na znamení veselí tloukl o lavici.

„No a proč se tedy nevěnujeme botanice?“ stál na svém Jaroušek.

Bára čekala, co pan učitel udělá. Jestli Jarouška setře, seřve nebo začne vykládat kytičky.

„Chtěl jsem, abyste si uvědomili, jak je to všechno propojené,“ řekl místo toho vlídně pan učitel. „Děti většinou víc zajímají zvířata než kytky, tak jsem začal od zvířat. Ale přes ně bychom se za chvíli k rostlinám dostali. Třeba ten pižmoň. To je býložravec. A co může chudák v té Skandinávii žrát? Vždyť se pohybuje i v takových nadmořských výškách, kde převažují mechy a lišejníky. Živí se mechem a lišejníky? Nebo mu stačí ta troška trávy, co se tam vyskytuje? Už jsme u rostlin, a ještě jsme se zachechtali. Jakmile si na tuhle hodinu vzpomenu, vždycky si představím pižmoně v pyžamu a hned mi to zvedne náladu.“

„Spacákoň,“ připomněl ještě Jílek.

„No, ale jestli vás to takhle nebaví, tak můžeme normálně,“ rozhodil rukama pan učitel. „Koukneme se, co nám píšou v učebnici, a pojedeme pěkně stránku po stránce.“

Jaroušek se nadšeně usmíval, protože přesně takhle si to představoval, ale zbytek třídy se zoufale rozvřeštěl.

„Óká,“ řekl pan učitel. „Užijeme si s... legraci, ale budete taky makat, sebranko, nemyslete si.“

Sebranka horlivě kývala hlavou.

To je fakt zajímavý, pomyslela si Bára. Až do páté třídy mě nejvíc bavila matika. Vlastivědu jsem nesnášela a přírodověda mě nudila. Teď miluju dějepis, protože cestuju do minulosti, a jak to tak pozoruju, příroďák budu asi milovat taky.

„Slegrace,“ opakoval po panu učiteli Jílek. „Slegrace.“

„Bez toho s na začátku, prosím,“ upozornil ho pan učitel a Anče se hihňala do dlaně.

Bára si vzala notýsek a růžovou gelovku a napsala si:

Zjistit, proč je pižmoň pižmoň.

Protože to teda fakt chtěla vědět. A taky to na příští hodině chtěla panu učiteli Sedlářovi říct, aby měl radost, jak to hezky našla.

K obědu byly karbanátky s bramborovou kaší, a to měla Bára ráda.

„Co bylo ve škole?“ zeptala se maminka, když Báře polévala kaši rozpuštěným máslem.

„Máme úplně bombovýho učitele na příroďák,“ hlásila nadšeně Bára. „Máme zjistit, proč je pižmoň pižmoň. Budu muset na internet.“

„Nebudeš,“ ubezpečila ji maminka. „Pižmoň je určitě od slova pižmo.“

„No a co je pižmo?“

„Na to se podívej do Machka nebo do Holuba.“

„A to je jako co?“ zeptala se znechuceně Bára, protože tušila, že to budou nějaké knihy. Tušila správně.

„Etymologické slovníky,“ řekla maminka.

„Ety... co?“

„Etymologické. Etymologie je věda o vzniku a původu slov.“

To mám za trest, pomyslela si Bára. Kdyby maminka nebyla překladatelka, ale prodavačka v zelenině, mohla bych si teď klidně pižmoně vygůglovat na internetu. Ale já se budu muset probírat slovníkama.

„Jenže já mám taky zjistit něco o pižmoňovi jako o tom zvířeti.“

To sice za domácí úkol nedostali, ale pan učitel Sedlář by z toho určitě měl radost a o zvířatech zase doma tolik knih neměli, takže šance dostat se k internetu se touto válečnou lstí poněkud zvýšila.

„Aha. Tak to ano. Nejdřív mi přijď ukázat, co jsi našla v tom Machkovi, a pak ti zapnu počítač.“

„Nemohla bych k Vánocům dostat svůj, abyste mi ho nemuseli pořád zapínat ty s taťkou? My jsme ve staré škole přece chodili na počítače, já to umím.“

„Nemohla,“ odtušila maminka tónem, který naznačoval, že o tom se dál bavit nebude. „Takhle jdeš na počítač, jen když potřebuješ. Kdybys měla svůj v pokojíčku, kdoví, kolik hodin bys na něm trávila.“

Bára se načuřila. Jak to může maminka vědět?! Nijak, ale hned ji podezírá z nejhoršího. Už abych byla velká a mohla si věci dělat podle svého, vzdychla v duchu.

„A kde je ten Machek?“ zeptala se nahlas.

„U tatínka v pracovně, myslím, že je na polici u okna. O víkendu budeme muset přebrat ty krabice s knihami po babi dejvické a dát je konečně do knihovny.“

„Já je pomůžu srovnávat, jo?“ nabídla se hned Bára. Sláva, nebude muset pokaždé přehrabávat bedny knih, když bude hledat něco o minulosti.

„To budeš moc hodná,“ usmála se maminka. „A ještě jedna příjemná zpráva – kolem čtvrté přijde ladič.“

„Hurá,“ zaradovala se Bára. Ladič měl přijít už minulý týden, ale dostal chřipku, a tak bylo pianino po stěhování pořád ještě rozladěné tak, že se na něm nedaly hrát stupnice. Tam je to totiž slyšet mnohem víc, než když se hraje etuda nebo přednes. „Tak já jdu hledat, abych to měla, než dorazí.“

Maminka kývla, jako že ano, a Bára vyběhla nahoru.

Vzhledem k tomu, že budu moct kvůli pižmoňovi na internet, zamyslela se, když si nesla do pokojíčku z tatínkovy pracovny Machka a Holuba, měla bych toho využít a provést další pokusné cesty do minulosti. Třeba potom budu potřebovat na internetu něco zjistit, protože v encyklopedii všechno nenajdu.

Rychle prolistovala oba slovníky a do sešitu na přírodopis si napsala:

Pižmo je z latinského slova bisamum a to je z hebrejského besem a to znamená vůně.

Netrvalo to ani tak dlouho.

Radostně odhopkovala do kuchyně. Cestou nezapomněla pohladit vyřezávanou hlavičku na zábradlí, aby jí schody nepodrazily nohy, až půjde zpátky nahoru.

„Už to mám!“ hlásila. „Pižmo je vůně!“

„Já si to nemyslím,“ řekla maminka a podtrhla si něco v textu, který zrovna překládala.

„Jojo,“ trvala na svém Bára a přečetla jí ze sešitu, co si tam napsala.

„Moje milá, z toho, co sis tam napsala, ale nevyplývá, že pižmo je vůně.“

„Jak to?“ zamračila se Bára.

„Besem je vůně. Jenže pižmo už může mít jiný význam.“

„Ale to tam nebylo!“ bránila se Bára.

„No tak se koukni ještě do slovníku cizích slov. Byl hned vedle Machka.“

Bára protočila panenky a nasadila takový výraz, že maminka měla co dělat, aby jí rovnou jednu nestřihla.

„A upaluj!“ zvýšila hlas.

Bára se otráveně odšourala nahoru. Proč by měla lézt do třetího slovníku? Stejně to tam nebude!

Jenže bylo.

Pižmo – vonný, až nepříjemně páchnoucí výměšek ze zvláštních žláz některých živočichů (například kabara, bobra, ondatry), používaný ve voňavkářství.

Proč se ve voňavkářství používá až nepříjemně páchnoucí výměšek? Co je to kabar? A proč tu není ani slovo o pižmoňovi? honilo se Báře hlavou, když odložila propisku. Málem začala znovu listovat slovníkem, ale včas se zarazila. To si najde za chvilku na internetu, ale než mamince řekne, aby jí počítač zapnula, musí ještě provést průzkumnou cestu do minulosti. A stihnout to dřív, než přijde ladič.

Sebrala propisku a papíry s tabulkami, do nichž si zapisovala, která mapa ji kam odnesla, a vyběhla na půdu. Rozložila si papíry na prkennou podlahu a zahloubala se nad nimi. Zatím vypadaly takto:

MAPA ČÍSLO

MÍSTO

ČAS

1

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA

KVĚTEN 1945

2

IZRAEL, OÁZA V POUŠTI

587 PŘ. N. L.

3

?

PRAVĚK, DOBA KAMENNÁ, PŘED NAŠÍM LETOPOČTEM, PŘED 40 000–4200 LETY

NĚKDE DÁL

TRÓJA

ASI 1200 PŘ. N. L.

NĚKDE DÁL

PAŘÍŽ

JARO 1330

NĚKDE DÁL

POMPEJE

ČERVEN–ČERVENEC 79

NĚKDE DÁL

KYJEVSKÁ RUS

NĚKDY V LETECH 990–996

NĚKDE V PŮLCE

EGYPT

KOLEM R. 2500 PŘ. N. L.

MAPA Č. 1

POKUS ČÍSLO

MÍSTO

ČAS

1

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA

KVĚTEN 1945

2

JAPONSKO

ŘÍJEN 1600

3

BRITSKÁ LOĎ NA MOŘI MEZI BRITÁNIÍ A USA

26. ZÁŘÍ 1812 NEBO TROŠIČKU POZDĚJI

4

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA-VÍTKOV (A POTOM BECHYNĚ A TÁBOR, ALE TAM JSEM DOŠLA PĚŠKY)

14. 7.–23. 8. 1420

5

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA

ŘÍJEN 1600

6

ČESKÁ REPUBLIKA, TEREZÍN

ZÁŘÍ 1944

Ať si nad tím Bára lámala hlavu, jak chtěla, moudrá z toho nebyla. Pořád v tom neviděla žádný systém.

Třeba záleží i na tom, který den v týdnu nebo v kolik hodin do atlasu sáhnu, rozumovala. Jenže to už do tabulek připsat nešlo. Nebo na postavení hvězd, a to nešlo ani zjistit. Nebo mám ještě málo studijního materiálu, usoudila. Dějiny jsou přece strašně dlouhé, ve škole jsou na to čtyři učebnice a já mám u první mapy jenom šest pokusů. To bude tím. Musím jich mít aspoň... Aspoň dvacet. Tak jdeme na to.

Bára vytáhla z truhly atlas, položila ho na zem vedle svých záznamů a otevřela ho na první stránce. V tom se ozval dusot, jako by se půdou hnal zdivočelý mamut a po papírech se sklouzla Barča s vytasenými drápky. Radostně vyskočila do výšky, protože to bezvadně zašustilo, znovu dopadla na papíry a začala je cupovat.

„Jedeš!“ zaječela Bára a vrhla se po ní. Barča se, nadšená, že konečně bude pořádná zábava, vymrštila asi metr do vzduchu, s koketně vyhrbeným hřbítkem přistála o tři metry dál, laškovně cupkala po špičkách a lákala Báru ke hře.

„Ňrrrr-ňa! Ňaurrr! Ňaaaurrrňa!“

„Podívej, jak jsi mi to rozškubala!“ zoufala si Bára nad zmuchlanými papíry prořezanými ostrými kočičími drápky a snažila se je aspoň trochu uhladit.

Barča se s dychtivě vykulenýma očima přikrčila, připravená zdrhnout při prvním Bářině pokusu ji chytit. Jenže Bára se k tomu neměla.

„Ňr?“ zeptala se překvapeně Barča, které nešlo na rozum, proč vydařeně začatá hra nepokračuje.

„Nebudu si s tebou hrát,“ odsekla Bára. „Zničila jsi mi tabulky. Navíc dupeš jako slon a maminka to uslyší a já budu muset dolů.“

Barča se postavila, dvěma líznutími si upravila neposlušné chlupy na boku, které se jí při těch skopičinách rozježily, neuspěchaným krokem pravé dámy došla k Báře a otřela se jí o loket. Bára ji pohladila po aksamitovém kožíšku.

„Má přijít ladič, tak jen na chvilku,“ řekla a zapíchla prst doprostřed mapy na první straně. Půda se zahoupala.

Kapitola 2

Báru udeřil do nosu pach spáleniště.

Stála volivovém háji. Věděla přesně, že je to olivový háj, protože když byli loni srodiči na dovolené na Chalkidiki, tak tam olivovníky viděli. Nevysoké stromy smohutnými kmeny, pokroucenými větvemi ašedozelenými lístky, které se tvářily, jako by pamatovaly nejmíň staré řecké báje apověsti. Tatínek tvrdil, že olivovníky mohou být staré idva tisíce let. Takže teď byla volivovém háji asmrděl tu kouř, ale ne jako ztáboráku, provoněný opečenými buřty. Tohle byl jiný kouř. Mezi věkovitými kmeny olivovníků viděla plameny šlehající ze střech vesnice, která se choulila pod svahem, na němž háj rostl. Vesnici právě opouštěl početný houf nějakých ozbrojenců, Bára odhadovala, že jich mohlo být kolem stovky. Byli oblečení vpestrobarevných látkách avypadali dost cizokrajně. Tedy pro Báru cizokrajně, tady to třeba bylo docela normální, to ještě nemohla vědět. Odváděli dobytek aspoutané lidi.

Ježkovyvoči, kam jsem se to dostala? mrazilo Báru vzádech. Do nějaké války? No to teda fuj fuj nechci.

Když jí na rameni spočinula čísi ruka, zavřeštěla leknutím jako pavián. Ruka jí okamžitě zakryla ústa.

„Nekřič, děvče,“ zašeptal jí do ucha mužský hlas. „Ať si nás nevšimnou. Neublížím ti, neboj.“

„Áhuehuhu,“ odpověděla Bára, což mělo znamenat já už nebudu, ale ono se těžko vyslovuje scizí rukou připlácnutou na puse. Ruka jí zúst sklouzla zpátky na rameno.

Bára se celá roztřesená leknutím otočila, aby zjistila, kdo kté ruce patří.

Tomu muži mohlo být mezi pětadvaceti atřiceti lety, měl tmavé, nakrátko ostříhané kudrnaté vlasy ačerné oči. Oblečený byl velmi jednoduše do nažloutlé haleny bez rukávů sahající nad kolena, přepásané koženým opaskem. Byl bos, vpravé ruce třímal krátký meč zbrocený krví, cákance krve měl ina haleně ana noze, kde mu prýštila zrány ve stehně.

Po tvářích mu stékaly slzy.

„Měla jsi štěstí, žes nebyla doma,“ vzdychl aobjal ji kolem ramen. „Koho nezabili, toho odvlekli do otroctví... Kolik dní už pustoší Málidu, kéž by je chtěl Tartaros schvátit...“

Aha, takže on si myslí, že jsem zté přepadené vesnice, došlo Báře. To není špatný začátek, protože podle toho, co říkal, tu nezbyl nikdo, kdo by prásknul, že tam odtud nejsem.

„Pojď, malá,“ vzal ji muž za ruku. „Vezmu tě knám. Jmenuji se Efialtés. Jak říkají tobě?“

„Barbora,“ řekla Bára. Azarazila se. Vtéhle řeči, kterou mluvila, to totiž znamenalo něco jako brepta. Někdo, kdo neumí pořádně tuhle řeč. Nevzdělaná cizinka nebo tak něco, divoch, barbar... Ale ne, vzdychla Bára. Tak Barbora znamená barbarka? To mi teda naši vybrali jméno. Ještě budu muset zjistit, jakou je to řečí.

Efialtés se na ni překvapeně podíval.

„Opravdu ti říkají Barbara? Ty nejsi zdejší?“

Bára mohla sčistým svědomím zavrtět hlavou, protože zdejší vskutku nebyla.

Efialtés zřejmě usoudil, že teď není nejvhodnější doba se vyptávat, arychle, skoro poklusem, ji vedl pryč. Nejdřív běželi olivovým hájem, to ještě šlo, ale pak různými křovisky avýmoly, atam Bára dost trpěla. Byla totiž oblečená hodně podobně jako Efialtés, jen měla tu halenu delší, abyla také bosa. Jenže na rozdíl od Efialta nebyla zvyklá běhat bosky po kamení, borových šiškách atrnitými keři. Ale netroufla si ani postěžovat, protože Efialtovi stále tekla zrány na stehně krev ataké nefňukal, dokonce skoro ani nekulhal, jako by ozranění ani nevěděl.

Chvílemi utíkali, chvílemi šli, trvalo snad dvě hodiny, než Efialtés konečně zastavil upotůčku. Bára se schutí napila analila si vodu na hlavu. Bylo tu odporné vedro. Zatímco si Efialtés omýval ránu, přemýšlela. Jsou tu olivovníky, které viděla srodiči vŘecku. Je tady horko aten chlapík je oblečený podobně jako Řekové před Trójou, kam se dostala na své první výpravě. Že bych byla vŘecku? Ale skoro stejné haleny nosili také otroci vPompejích aolivovníky rostou určitě ijinde.

„Pojď, půjdeme,“ vybídl ji Efialtés. Zrány mu pořád crčela krev. „Musíme být do setmění vTráchíně.“

Bára si ještě skoro neodpočinula, ale nedalo se nic dělat. Efialtés ji zase vzal za ruku, aby se mu neztratila, aopoznání volnějším krokem vyrazil. Teď už se neskrývali, chvílemi šli ipo nějaké cestě, takže to bylo pohodlnější. Sluníčko se klonilo kzápadu apřestávalo tak úporně žhnout aasi za půl hodiny stanuli před hradbami města. Brána byla ještě otevřená, což Efialta nesmírně potěšilo. Vedl Báru přímo na náměstí, kde stál chrám velmi podobný chrámům, které znala zPompejí – se střechou nesenou žlábkovanými sloupy astrojúhelníkovým štítem zdobeným reliéfy. Tak že bych byla vItálii? uvažovala.

Efialtés zahnul do první uličky vpravo avstoupil do jednoho zdomů. Ocitli se na úzkém obdélníkovém dvoře lemovaném sloupořadím nesoucím stříšku, která poskytovala trochu stínu ivpoledne. Starší paní oblečená podobně jako Bára, svlasy smotanými do uzle apřevázanými modrým pruhem látky, vzhlédla od plení záhonku uprostřed dvora aspráskla ruce.

„Efialte! Už jsi zpátky! Ajak to vypadáš, Die hromovládný, vždyť ty jsi zraněný! Hned doběhnu pro pána!“

Jako by si teprve teď uvědomil bolest, začal Efialtés kulhat. Dopajdal ke kamennému sedátku pod sloupořadím asúlevou si sedl. Bára vedle něj. Skoro necítila nohy, jak byla uchozená.

Za okamžik na dvůr skoro vyběhl starší pán.

„Chlapče! Báli jsme se otebe!“ hrnul se kEfialtovi. Efialtés chtěl vstát, ale otec mu to nedovolil. „Seď, synku, seď. Leukippa už si připravuje věci, aby ti to ošetřila.“

Bára udělala Efialtovu otci místo na sedátku.

„Kdo je to děvče?“ všiml si jí teprve teď.

„Zdá se, že je jediná, kdo přežila útok Peršanů na její vesnici,“ procedil Efialtés nenávistně mezi zuby. „Tři hodiny chůze odtud, otče, pouhé tři hodiny... Dva jsem zabil, ale pak jsem raději vzal nohy na ramena, byla jich obrovská přesila... Koho nezavraždili, odvlekli do otroctví. Plení Málidu jako kobylky. Tohle nebyla jediná vypálená ves, kterou jsem cestou od Thermopyl viděl, bohové...“

Thermopyly! To přece znám! blesklo Báře hlavou anašpicovala uši jako netopýr.

„Víš, co dělají naši spojenci?“ zajímal se otec. „Zjistil jsi něco?“

„Zjistil!“ skoro vykřikl Efialtés vzteky. „Stojí vThermopylách achtějí Peršanům zabránit vtom, aby se dostali do Boiótie ado Attiky. Ale Málidu jim nechali na pospas, iFthíji aThessálii... Čím déle se budou Athéňané, Sparťané ajejich spojenci vThermopylách bránit, tím hůř pro nás. Perské vojsko je obrovské, otče, aXerxovi muži musejí jíst. Budou se vydávat na loupežné výpravy dál adál, zítra mohou být tady, vTráchíně, zůstane po nich jen zkáza apustina...“

Efialtův otec se tvářil ustaraně.

„Kéž by se spojencům podařilo Peršany porazit ahnát zpátky na sever!“

„Nikdy se jim to nepodaří,“ potřásl kudrnatou hlavou Efialtés. „Vždyť oto ani neusilují. Je jim jedno, co se děje sMálidou. Chtějí jen zabránit Peršanům projít Thermopylami. Odepsali nás. Nechali nás Peršanům napospas!“

„Co budeme dělat?“

„Já vím, co udělám,“ řekl Efialtés tvrdě. „Já vím, jak odtud Peršany dostanu!“

„Jak, chlapče?“ zeptal se otec, znepokojen tónem Efialtova hlasu.

„Zítra to řeknu radě... Znám cestu, kterou se dají Thermopyly obejít přes hory. Znám Kallidromos...“

„Co to říkáš, Efialte...?“

Efialtés se otci zadíval zpříma do očí.

„Půjdu za perským králem, půjdu za Xerxem, anabídnu mu, že jeho vojsko převedu přes Kallidromos. Zbavím Málidu Peršanů!“

„Chceš zradit spojence?“ zhrozil se otec.

„Zradit? Spojence?“ užasl Efialtés. „Vždyť první zradili oni nás tím, že se stáhli do Thermopyl anechali Peršany, aby plenili naše území!“

„Xerxés tě zabije,“ obával se otec.

„Xerxés mě ještě odmění,“ ujistil ho Efialtés. „Pomůžu mu kvítězství.“

Otec chtěl ještě něco říct, ale to už přiběhla ta paní, která prve na dvorku plela, Leukippa, smísou vody ačistým plátnem, aby Efialtovi ovázala ránu.

„Dej nejdřív, Leukippo, najíst anapít tomu děvčeti,“ požádal ji Efialtés. „Je unavené.“

„Tak dobře,“ kývla Leukippa, vzala Báru za ruku adovedla ji do jedné zmístností, jejichž dveře ústily na dvorek. Posadila ji na lavici uzdi, do jedné ruky jí dala kus voňavého, čerstvě upečeného chleba, do druhé kus sýra avedle ní postavila džbán svodou. Pak vyběhla ven. Báře se na křupavou kůrčičku sbíhaly sliny tak, až jí trnulo pod jazykem. Zrovna otvírala pusu, aby se do chleba zakousla, když se svět trochu zhoupl a...

… aona byla zpátky na půdě, stejně hladová aunavená jako vEfialtově domě, ale bez toho chleba. Pěkný podraz! zamračila se, protože zatímco tam uplynuly nejméně tři hodiny, tady se ručičky na hodinách ani nehnuly aoběd byl před chvílí, takže nemohla jít dolů do kuchyně atvrdit, že už má hlad achce svačinu. Barča decentně postrkovala po podlaze rozdrbaný papír stabulkou.

„Kšc!“ sebrala jí ho Bára. „Já asi ještě za chvilku přijdu,“ slíbila jí, když zamířila po schodech dolů.

Vpokojíčku hned sáhla po své faraonské encyklopedii. Tutancha-monova maska na deskách jí připomněla poslední výlet do minulosti, když se dostala do Egypta. Vlastně bych té encyklopedii neměla říkat faraonská, když Egypťané tohle slovo ani neznali, pomyslela si. Jenže říkat jí velkobožská, protože svého krále nazývali Velký bůh, to zní fakt pitomě. Tak asi bude idál faraonská.

Nalistovala heslo Thermopyly.

Thermopyly – (řecky Thermopylai, „Horké brány“), úžina mezi pohořím Oitou aMálijským zálivem, strategicky důležitá cesta ze severního do středního Řecka. UThermopyl se vsrpnu r. 480 př. n. l. odehrála slavná bitva řecko-perských válek. Řečtí spojenci se zde postavili perskému vojsku vedenému králem Xerxem. Zrádce Efialtés zMálidy však Peršanům ukázal cestu přes hory. Odlesky slunce na jejich zbroji Řeky na nebezpečí upozornily. Většina řeckého vojska byla odeslána na jih, aby unikla zkáze, aspartský král Leónidás se třemi sty Sparťanů asedmi sty spojenců se zde snažili zadržet perskou armádu tak dlouho, aby umožnili řeckému vojsku stáhnout se do bezpečí. Ztisícovky Řeků zde padlo 998 mužů. Jeden zpřeživších hanbou spáchal sebevraždu, druhý padl následujícího roku vbitvě uPlataj. Padlým Sparťanům tu jejich obec nechala vztyčit pomník snápisem: Ó xein’angellein Lakedaimoniois hoti téde keimetha tois keinón rhémasi peithomenoi – Cizinče, zvěstuj Lakedaimonským, že zde ležíme poslušni jejich zákonům.

Bára vztekle zabouchla knihu. Nerozčílilo ji, že nevěděla, kdo jsou Lakedaimonští, ale že se tu oEfialtovi psalo jako ozrádci. Jaký zrádce? Řekové nechali Málidu na holičkách, kdyby Peršanům neukázal cestu dál, Málidu by úplně zničili avšechny lidi pobili nebo odvedli do otroctví! Chránil jenom svou vlast!

Zkusila nalistovat heslo Efialtés.

Bylo tam.

Efialtés zMálidy – syn Eurydémův, řecký zrádce, který ukázal Peršanům cestu, kudy obejít spojenecké vojsko vThermopylách. Vůdci řeckých spojenců na jeho hlavu vypsali odměnu. Efialtés uprchl do Thessálie akolem r. 470 př. n. l. ho zneznámého důvodu zabil Athénadés zTráchíny. Přestože Athénadés Efialta nezabil kvůli zradě uThermopyl, Sparťané mu slíbenou odměnu vyplatili.

Bára se dopálila. Vzala černý fix avobou heslech začernila slovo „zrádce“. Ikdyž se do knížek nemá psát. Ale aspoň trošku takhle napravila křivdu, kterou dějiny na Efialtovi spáchaly.

Pak vzala papír rozdrbaný Barčinými drápky, největší trhliny podlepila lepánky adoplnila do tabulky Řecko, Mális, srpen 480 př. n. l.

Tak, to máme sedm záznamů zjedné mapy. Ještě třináct. Tak šup šup, vyprovodila se na půdu katlasu.

Barču už kočkovací nálada přešla. Pohodlně uvelebená na židli si myla kožíšek aBáře sotva věnovala pohled.

„Jdu na to,“ oznámila jí Bára.

„Mňa,“ odtušila Barča, což mohlo znamenat beru na vědomí nebo je mi to buřt. Bára lehce přejela prstem přes první mapu, kratičce, aby nebyla vminulosti zase několik hodin, protože to už by dostala opravdu pořádný hlad, svět kolem ní se zahoupal a...

… aBára neviděla skoro nic.

Ocitla se totiž vtmavé místnosti, kterou slabě ozařovaly plamínky tří svíček ve svícnu askomírající oheň vkrbu. Okamžitě ji roztřásl chlad, přetopeno tu tedy rozhodně nebylo.

Někomu to však vůbec nekazilo spaní, protože odkudsi se ozývalo bohatýrské chrápání.

Dvojí.

Tak to je paráda, pomyslela si Bára. Jak mám potmě vnějakém pokoji poznat, kde akdy jsem? Budu se muset nějak dostat ven, ale jak, když nevím, kde jsou dveře? Aabych taky ty dva chrápače nevzbudila...

Rozhodla se, že se pokusí nahmatat stěnu apak půjde podle ní. Dveře tu být musejí, akde jinde než ve zdi by je také měla hledat? Natáhla před sebe ruce aopatrně vykročila směrem od chrápání. Jeden krok, druhý –aŘACH.

Na zemi ležely čísi vysoké boty, okteré Bára zakopla, upadla, apřitom ještě stačila porazit židli.

Jedno chrápání okamžitě utichlo. Bára zůstala bez pohnutí klečet tam, kde přistála.

„Pane Bušku!“ ozval se šepot. Poněkud hlasitý šepot. „Pane Bušku!!!“

Pan Bušek vesele zařezával dál.

„PANE BUŠKU!“ zašeptal probuzený spáč tak, že ho možná bylo slyšet iza dveřmi. „Šlyší- šilí- slyším tu někochodit.“

Mladý muž, podle hlasu to byl mladý muž, měl poněkud ztěžklý jazyk aobtížně artikuloval. Očividně večer trochu přebral.

Pan Bušek cosi zabrumlal apodle vrzání postele se obrátil na druhou stranu.

Bára si stále netroufala pohnout se, ikdyž klečet na kamenné dlažbě snosem nepříliš daleko od těch bot nebylo nic příjemného. Dotyčný měl ponožky nejspíš označené jaro, léto, podzim azima.

Podle zvuků, které kní dolehly, to Buškův kumpán vzdal, zase se uložil azačal jemně pochrupovat, jak se pomalu propadal do spánku. Bára se opatrně postavila. Tentokrát nedělala kroky, ale posouvala chodidla po podlaze, aby zase oněco nezakopla. Přitom se trochu rozkoukala. Světlo svíček ozařovalo jen malou část místnosti apodlaha tonula ve tmě, což bylo nepříjemné, protože to Báře cestu ke stěně moc neusnadňovalo. Navíc, jak opatrně odsouvala zcesty špičkou nohy ty vysoké boty, které páchly hůř než tchořovy dásně, ozval se příšerný zvuk, vnočním tichu to znělo, jako když metro vjíždí do kostela.

Na těch jezdeckých botách totiž byly ostruhy askřípot kovu škrábajícího po kamenné dlaždici by nevzbudil jen mrtvého.

Nebo pana Buška.

„Pane Bušku!“ vymrštil se opět spáč aBára sebou hodila do černočerného stínu za truhlicí, na níž stál svícen. Přesně podle pořekadla pod svícnem největší tma.

„Ano, Výsosti?“ probudil se konečně pan Bušek.

„Šle- šlyše- šelsem kroky,“ podařilo se Buškovu spolunocležníkovi dát dohromady jakžtakž srozumitelnou větu.

Bára už se rozkoukala natolik, že rozeznávala tváře. Pan Bušek se tvářil jako vyoraná myš, protíral si oči amoc nevěděl, která bije. Na druhém lůžku seděl asi dvacetiletý urostlý mladík zabalený do pláště. Za ramena, která se mu pod ním rýsovala, by se nemusel stydět ani těžký atlet nebo pan učitel Sedlář. Měl tmavé vlasy, čelist mu lemoval pečlivě udržovaný vous aoči mu vyplašeně těkaly po místnosti. Byly velmi tmavé, skoro černé, aplamínky svíček mu vnich tancovaly jako bludičky.

„Někdotuje,“ zadrmolil.

Pan Bušek spustil nohy zlůžka, snechutí došlápl na studené dlaždice adošel ke dveřím. Otevřel je, aby dovnitř vpustil světlo, které do chodby zřejmě dopadalo oknem. Bylo stříbřitě bílé, jako když se úplněk třpytí na čerstvém sněhu. Báru svým činem pan Bušek nesmírně potěšil, protože tím pádem zjistila, kde dveře jsou. Bušek se rozhlédl po místnosti, usoudil, že pro klid svého spolunocležníka učinil dost, dveře zase zabouchl, napil se vína zpoháru na stole askočil zpátky do postele. Asi ho záblo do palců na nohou.

„Nikdo tu není, Výsosti, můžete klidně spát,“ zamumlal ještě avzápětí se ozvalo mocné zachrápání. Výsost ještě chvíli seděla na posteli, než si také lehla.

Bára se zvedla zúkrytu ajako duch zamířila ke dveřím.

Asi by nebyla moc dobré strašidlo, protože sotva udělala tři kroky, Výsost už pana Buška zase budila.

„Slyším kroky!“ podařilo se Výsosti tentokrát vyslovit naprosto zřetelně. Zřejmě se tak bála, že vystřízlivěla. Takže by Bára možná byla naopak výtečné strašidlo.

Pan Bušek opět slezl zpostele, otevřel dveře azačal procházet místnost. Ve světle měsíce, které se sem zchodby linulo, si Bára mohla tvář Výsosti zřetelně prohlédnout. Byla jí povědomá. Ale neměla čas nad tím bádat, protože pan Bušek tentokrát prohledával komnatu velmi pečlivě ahrozilo, že Báru krčící se ustolu záhy objeví.

Bára hbitě vyhodnotila situaci azáložní krizový program pravil, že je čas na rychlou akci. Nahmátla na stole cínový pohár amrštila jím přes celou místnost. Výsost ipan Bušek vyjekli, když panu Buškovi pohár prosvištěl kolem hlavy, avrhli se do kouta, kam srachotem dopadl. Toho Bára využila ajako lasice se prosmýkla na chodbu. Oknem vedoucím zchodby ven zahlédla zasněženou střechu a...

… svět se zhoupl. Bára byla zpátky na půdě.

Tak to jsem moc zvědavá, jak tohle budu hledat, hudrovala vduchu cestou do pokojíčku. Vždyť vím jenom jméno Bušek. Apodle nábytku atěch bot to vypadalo na nějaký středověk. To není mnoho záchytných bodů. Nicméně se statečně vrhla do faraonské encyklopedie. Bušek, Bušek... AHELE! Bušek tu byl!

Bušek starší zVelhartic – nejbližší důvěrník Karla IV. Narozen před r. 1318, zemřel vzáří nebo vříjnu 1337 na italském tažení vMeranu. Jeho stejnojmenný syn později zaujal jeho místo.

Nejbližší důvěrník Karla IV. Ten atlet, co se zlískal tak, že sotva mluvil, to byl Karel! Proto mi byl tak povědomý! Páni, ten ale vyrostl! Nebo zestárl? Teda, kolik mu už mohlo být? Když jsme se viděli naposledy, to bylo vroce 1330 abylo mu čtrnáct. Teď už vypadal jako dospělák. Jé, kdybych věděla, že je to on, tak bych vylezla aukázala se mu apokecali bychom si..., zalitovala Bára, že ji ta podoba netrkla dřív. Ale teď už se stím nedalo nic dělat.

Takže vím, koho jsem viděla, ale ne kdy akde. Vzápětí se jí vybavila básnička, kterou recitoval strejda Víťa pokaždé, když otvíral lahváče anabízel itatínkovi:

Král Karel sBuškem zVelhartic
teď zasedli si kdubovému stolu.
Ti dva již pili mnohou číši spolu
azapěli si zplných plic.

Hm, usoudila Bára. Takže to nejbližší důvěrník asi znamená, že spolu chlastali jak carští důstojníci. Atrochu se na Karla zlobila, že byl opilý. Zpaměti se jí vynořila ještě další část té básničky, nebo spíš básně, protože byla docela dlouhá. Strejda Víťa ji uměl celou, ale Bára ne.

Ech, vezu révu zBurgund sem,
král dál adál si vzlosti svoji vede,
atakovouhle peluň mi zní svede
ta velebená česká zem.

Však jaká země, taký lid!
Vás kdyby učit chtěli všichni svatí,
zda všimnou si jich Češi paličatí?
Buď, svatý, rád, že nejsi bit!

To připadalo Báře docela legrační. Zvlášť se jí líbilo slovo peluň ato, že by Češi nabančili isvatému, kdyby je chtěl učit. Ale vbásničce byla chyba. Vencyklopedii stálo, že pan Bušek umřel vroce 1337, ale Karel, ato si Bára pamatovala přesně, se stal králem až vroce 1346.

Nicméně stále neznala odpověď na otázku kdy akde, pouze kdo aským. Věděla, že to muselo být dřív než vzáří nebo vříjnu 1337, protože pan Bušek byl očividně živ atěšil se dobrému zdraví, takže Karlovi mohlo být nanejvýš dvacet jedna let. No, na jednadvacet byl tedy opravdu ramenatý, uznala Bára trochu sobdivem. Ikdyž Karel měl pořádnou sílu už ve čtrnácti, takže nebylo divu.

Tak co teď? Poprosit maminku, aby jí zapnula počítač, azkusit místo pyžamoně najít něco oKarlovi aoBuškovi? Báře to přišlo kničemu, protože Karel aBušek spolu přece mohli mnohou číši pít kdykoliv akdekoliv. Kdyby tam vté místnosti bylo aspoň něco, čeho by se mohla chytnout! Jenže se jí vybavovaly jenom ty smrduté jezdecké boty adoufala, že nebyly Karlovy. Ataké to, že venku ležel sníh.

Než na něco přijde, vzala do náručí etymologické slovníky aslovník cizích slov aodnesla je do tatínkovy pracovny, aby je uklidila. Přitom si na polici vedle místa, kam patřily, všimla hodně rozdrbané brožované knížky, na které bylo napsáno:

Jak se bude jmenovat

Zajásala aokamžitě nalistovala svoje jméno.

No opravdu, vrátila knihu za okamžik zhnuseně do poličky. Barbora, původně Barbara, znamená řecky brepta apřeneseně cizinka. No co mi to naši vybrali za jméno? To mě nemohli pojmenovat třeba... třeba... Báru zrovna nenapadlo, jak by se chtěla jmenovat, ale být blábolící cizinkou ji zrovna dvakrát netěšilo. Přitom do téhle chvíle byla se svým jménem docela spokojená.

Rozhodla se, že bude původní význam svého jména ignorovat, tedy že se na něj vykašle, aprotože ještě není čas na svačinu aladič pian také ještě nedorazil, že možná provede další pokusnou výpravu do minulosti. Anebo, zamyslela se, nebo se podívám do knížek po babi dejvické, jestli bych přece jen nezjistila, kdy jsem toho Karla viděla.

To bylo dost hrdinské rozhodnutí, protože to znamenalo ponořit se do beden, vnichž se pravidelně ty knihy, které Bára potřebovala nejvíc, stěhovaly na dno. Bára se statečně nadechla akoukla do první bedny.

Zázraka, veliká zázraka, pomyslela si vzápětí.

Hned na vrchu totiž ležela velká vázaná kniha ana obálce byl Karel IV., už jako opravdu dospělák, skorunou, obrovskýma hnědýma očima, bambulatým nosem ahustým tmavým plnovousem. Ana té knize bylo napsáno:

VITA CAROLI
Karel IV.
Vlastní životopis

Páni, okamžitě začala knihou listovat Bára. Tady bude určitě otom, jak jsme unášeli Blanku! Na levé straně byl vždy text vlatině, to Báru zase zamrzelo, že na rozdíl od Karla latinsky neumí, na pravé straně byl překlad aco deset stránek ještě barevné obrázky – buď nějaký obraz Karla IV., nebo jeho socha, anebo dokonce přetištěná strana zrukopisu jeho knihy. Báru by moc zajímalo, jestli to psal opravdu vlastní rukou, nebo jestli to diktoval někomu, kdo uměl malovat písmenka jedno jako druhé, aještě to ozdobit krásnými ornamenty. Nicméně se uobrázků moc nezdržovala, protože hledala, co do svého životopisu napsal Karel oní.

První dvě kapitoly byly snůškou zjejího pohledu nudných asuchopárných ponaučení, jaká by tedy do Karla nikdy neřekla. Ve třetí kapitole už to začalo být zajímavější – tam psal Karel osvých rodičích aotom, jak přišel do Francie, ale moc strhujícím způsobem to nelíčil. Ve čtvrté kapitole už se zmínil otom, jak se zFrancie vrátil do Lucemburku, což bylo pár dní po tom, co se nepodařil únos Blanky, co si zlámal ruku na turnaji aco se Bára vrátila domů. Jenže oničem ztoho tu nebylo ani slovo. Vlastně celé to dobrodružství, které spolu prožili, než musel do Lucemburku odjet, odbyl jednou větou:

Po oněch dvou letech vrátil mne král ismou manželkou, svou sestrou Blankou, mému otci Janu, králi českému, do města Lucemburku.

NO TO SNAD NE!!! málem se vztekla Bára. Tak já mu propašuju do Blančiných komnat lano, beze mě by ji zhradu nikdy nedostal, já sním zdrhám, dělám jim kořena, málem se zabiju na koni – aON OTOM NENAPÍŠE ANI VĚTU?!?!

Aco tam asi mohl psát? uvědomila si. Já jsem ten blbeček, co unášel vlastní manželku, protože jsem nevěděl, že je to moje manželka, aještě mi stím pomáhala holka, která se teprve za pár set let narodí? No to asi fakt nešlo...

To musela Bára uznat, ale stejně ji to mrzelo. Aspoň větičkou se oní zmínit mohl! Prožili toho přece spolu tolik... No, vlastně jen pár dní. Akdo ví, kdy tohle Karel psal. Třeba už mu bylo padesát nebo kolik avlastně si na ni vůbec nepamatoval... Ne, to ne. Určitě na ni nezapomněl, jenom oní nemohl napsat do knihy, ujišťovala se. Pro jistotu, jestli se oní Karel nááááhodou nezmínil někde později, listovala knihou dál. Najednou jí padlo do oka jméno pana Buška. Okamžitě se začetla.

To se mi snad zdá! vrtěla užasle hlavou. Takže otom, jak jsme unášeli Blanku, ani slovo, ale jak jsem je strašila vpokoji, to tady rozepíše do všech podrobností. Aještě to přikrášluje! Že prý tam svítila spousta svic ahořel velký oheň, takže tam bylo dost světla. Panenkomarjá, kdyby tam bylo dost světla, jednak bych se nepřerazila oty smradlavé boty ajednak by mě určitě viděli! Nojo, ono se to musí do těch knížek nějak upravovat. Taky úplně vypustil, že se předtím opil tak, že sotva mluvil, protože to by se mu všichni vysmáli anic by mu nevěřili.

Bára byla na Karla trochu naštvaná. Počkej, až se zase uvidíme, slibovala mu. Pěkně ti vycinkám! Ale aspoň zjistila, kdy akde se to ocitla, amohla si doplnit tabulku:

MAPA Č. 1

POKUS ČÍSLO

MÍSTO

ČAS

1

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA

KVĚTEN 1945

2

JAPONSKO

ŘÍJEN 1600

3

BRITSKÁ LOĎ NA MOŘI MEZI BRITÁNIÍ AUSA

26. ZÁŘÍ 1812 NEBO TROŠIČKU POZDĚJI

4

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA-VÍTKOV (APOTOM BECHYNĚ ATÁBOR, ALE TAM JSEM DOŠLA PĚŠKY)

14. 7.–23. 8. 1420

5

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA

ŘÍJEN 1600

6

ČESKÁ REPUBLIKA, TEREZÍN

ZÁŘÍ 1944

7

ŘECKO, MÁLIS

SRPEN 480 PŘ. N. L.

8

ČESKÁ REPUBLIKA, PRAHA, PURKRABSTVÍ

MOŽNÁ ZIMA 1336/37 NEBO DŘÍV, ALE NE POZDĚJI

Ta poslední cesta je důkaz, že se můžu setkat slidmama které už jsem někdy viděla, napsala si na nejméně roztrhaný okraj papíru. Pak škrtla jedno ma ve slově lidmama avydala se zpátky na půdu provést další průzkumnou cestu.

Sotva si sedla na podlahu katlasu, ozvaly se zpřízemí divné zvuky.

koiiinkoiiinkoiiinkoiiinkoiiin

Barča, která do téhle chvíle spokojeně podřimovala na židli, prudce zvedla hlavu, jako když srna zaslechne prasknutí větvičky, zastříhala ušima, jak se znich snažila nepříjemný zvuk vytřást, apak je sklopila dozadu, aby jí do nich nemohl. Zorničky měla rozšířené tak, že skoro nebylo vidět duhovku.

Bára sdusala dolů do obýváku.

Bára málem přepadla přes opěradlo křesla.

„Kamion?!“