Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ivona Březinová

POMERANČE V PODPRSENCE
Příběh o holkách pro kluky a o klucích pro holky

Vydala Grada Publishing, a.s., pod značkou Bambook
U Průhonu 22, 170 00  Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 6516. publikaci

Ivona Březinová (www.brezinova.cz)
Odpovědná redaktorka Helena Varšavská
Sazba a zlom Antonín Plicka
Zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Počet stran 144
Vydání 3., v nakladatelství Grada Publishing 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017
Cover Illustration © Martina Pavlová

ISBN 978-80-271-9671-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-9670-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-0262-4 (print)

Andy a Med

Asi bude nejlepší, když vám to řeknu na rovinu. Jmenuju se Medard Koukol. Ale jestli mě nechcete k smrti naštvat, říkejte mi Mede. Já vím, pořád je to strašný, ale přece jen o trochu lepší než Méďo, jak mi říká máma, nebo Medíku, jak mi někdy říká Andy. A ta má teda opravdu co říkat. Ve skutečnosti se jmenuje Anděla. Děsný, co? Anděla Koukolová. Ona je totiž moje sestra. O dvacet dva měsíců starší.

Máme spolu hodně společnýho, teda myslím kromě rodičů, pokoje, televize, nafukovacího člunu a tak. Andy je totiž úplně stejně nespokojená se svým jménem jako já. Chtěla by se jmenovat Klára nebo Lucie, ale spíš Lucie, protože občas řekne špatně „r“, a to by se pak představovala jako Kláva, což, jak sama uznala, zní skoro stejně jako kráva, a to už je i ta Anděla lepší.

Rodiče jsou zásadně proti tomu, abychom si změnili jména. A aby se Andy jmenovala Lucie, proti tomu jsou snad vůbec nejzásadněji. Táta kdysi jako kluk napsal nějakou stupidní básničku o tom, že Lucka se s kdekým mucká, a nedávno prohlásil, že jestli se jeho dcera někdy bude jmenovat Lucie, že si to teda pořádně vypije.

Legrační na tom bylo, že máma tehdy zvedla oči dva centimetry nad okraj knížky a opravila ho, že tak to není, že správně se říká Lucie noci upije a poukazuje to na zkracování noci a prodlužování dne po zimním slunovratu. Táta pak chtěl od mámy vysvětlit, jak je tedy možné, že se svátek Lucie, pokud ví, slaví už 13. prosince, tedy o celých osm dní před slunovratem, a máma řekla, že to teda neví, ale v kalendáři že je bordel jako ve všem. Nicméně že ji udivuje, jaký má táta přehled o oslavách jmenin, když na ty její pravidelně zapomene.

Andy mezitím vyklidila pole orné i válečné, jak říká od té doby, co se ve škole učili o Vančurovi.

Myslím, že Andy si to moc komplikuje. Já, kdybych nebyl zrovna Medard, bylo by mi úplně fuk, jak bych se jmenoval, teda myslím kromě takovejch jmen jako Kazimír, Mstislav, Emanuel a tak. Jenže je to…

„Mede, jsi tu?“

„Jo.“

„Že nesvítíš. Ty dneska nechemičíš?“

„Nějak jsem se to… zamyslel. Co je, Andy?“

„Ále, máš jít hrát. Já už jsem skončila.“

„To už je tolik?“

„To ne, ale já měla dneska jen stupnice.“

„Kdybych tak moh radši chodit na kytaru než na ten připitomělej klavír.“

Pečlivě jsem zamkl visací zámek u kůlny a klíč na tenké kožené šňůrce si pověsil kolem krku. Vždycky ho tam nosím.

„Tak jdeme, no,“ povzdechl jsem si. „Kdo dneska myje nádobí?“

„Já,“ povzdechla si tentokrát Andy. „Kdyby tak naši koupili myčku. Jo, a nezačínej o změně jména,“ vzpomněla si. „Právě jsem se zase chytla s tátou. Div mi nedal facku.“

###

Medíku, Medíčku, už ani chviličku. Medvídek Vítek brumlá hlady, bříško si hladí. Méďa chce med. Hned. Pomazal mě málem máslem. Ale to je málo. Chci med. Hned. Slyšíš? „Vstávej, Mede. No tak Medíku, je skoro sedm. Hned vstaň. Snídani máš v kuchyni na stole.“

„Já nechci chleba s medem, mami, dej ho tomu medvědovi.“

„No tak, probuď se, co se ti to zase zdálo? V kuchyni máš rohlík se šunkou. Já letím. Nezapomeň si vzít čisté ponožky, ne jako minule. A pořádně zamkni.“

###

Škola byla k uzívání. Neživá a líná. Všechny tabule na zdech, všechny stoly a židle nohama na zemi. Chtělo by to pořádnou petardu. Pecku, až by ohluchnul ten šmírák školník. Zrovna včera zas šišlal Baňce (to je naše chemikářka, ona je trochu to… při těle), že prý štále šmejdim okolo chemičkého kabinetu. Šmejd jeden. Nikdy jsem tam nic neukrad. A chtěl jsem. A moh jsem. A neukrad. Uááh. Ještě poslední hodina a honem ven. Jdem.

Holky si šuškaly u šaten.

„Mede, kam tě to vede?“

„Hele sklapněte, pipky, jo?“

„A nemáme tě doprovodit?“

„Leda omylem.“

###

Radnice je velká omšele šedá budova se zakřiknutými okny a spoustou malinkatých věžiček na rdící se střeše. Uvnitř je to samý temný tunel a sešlapaný schod. A dveře, dveře, dveře. 115, 116, 177, 119… Moment, a co stoosmnáctka? Že by záhada tajné komnaty? Ale ne. Stoosmnáctka je panáček támhle naproti. Dveře, dveře, dveře. 120, 123, 125… Mají tu teda pěknej bordel, jak by řekla máma. Á, tady je to. 128. Dveře. A za dveřmi… Další dveře. 129. A za nimi stůl a za stolem… Holka. Teda už velká, ale hezká. Vlasy má do koňskýho ohonu jako nosí Andy. Vlastně je naší Andy dost podobná. Jenže starší.

„Pojďte dál,“ řekne. „Co si přejete?“

„Já… já se přišel zeptat na jméno.“

„Šárka. A jak se jmenujete vy?“

„Med… totiž… no to je právě to, proč jsem tady. Já… totiž my… totiž Andy a já… no prostě…“

„Nestůj tak zničeně v těch dveřích a pojď mi říct, jaký máš problém,“ směje se Šárka za stolem a nabízí mi židli.

„Dobře. Já jsem Medard.“

„A dál?“

„Koukol. Medard Koukol.“

„Hm. A dál?“

„Dál? Dál už se nejmenuju.“

„No to vím, ale co potřebuješ?“

„Jmenuju se Medard Koukol.“

„Ano, ale to už jsi říkal,“ pobaveně se směje.

„Vám to nepřipadá hrozný?“

„Hrozný? Ne, proč?“

„Já jsem se přišel zeptat, jak to mám udělat, když si chci změnit jméno.“

„Medard, nebo Koukol?“

„No nejradši bych obě, ale Medard zatím bude stačit. Kdybych nebyl ani Medard, ani Koukol, to by táta asi nepřežil.“

„Hm, to tě budu muset asi zklamat. Kolik ti je vlastně let?“

„Čtrnáct. Mi bude.“

„Tak to musíš přinést písemné vyjádření obou rodičů, že se změnou jména souhlasí. Rodiče musí předložit své občanské průkazy a tvůj rodný list a složit finanční poplatek.“

„A nešlo by to nějak jinak? Písemný souhlas z našich nikdy nedostanem.“ Hlas mi rozčilením zas tak protivně přeskakoval, dělá mi to teď každou chvilku.

„Tak to budeš muset počkat, až ti bude osmnáct,“ odpověděla. „Přijď sem za čtyři roky, třeba pak spolu půjdem na rande,“ smála se a legračně přitom krčila špičku nosu.

Vyklidil jsem pole orné i válečné a šel domů.

###

Doma byla jen máma a její otázky kde jsem byl tak dlouho, co bylo ve škole, jaký byl oběd a jestli jsem všechno sněd, vždyť jsem ve vývinu.

„Jen tak. Nic. Šlo to. No jasně,“ odpovídal jsem mezi sousty celozrnného chleba se sojanézou a ten druhý si vzal raději s sebou do kůlny na dvoře.

Máma se začala vztekat, kam jdu, když se mnou mluví, ale zkuste odpovídat někomu, kdo stojí na hlavě. Máma je cvičitelka jógy. Při cvičení dokáže být někdy strašlivě daleko, uzavřená jako nedobytný hrad, nevidí a neslyší. Někdy jako by ani nedýchala. Ale jindy vás překvapí nejroztodivnějšími činnostmi v nejneobvyklejších pozicích, jaké si umíte představit.

###

Kůlna je moje království. Prkenné stěny kolem dokola dokonale holé, jen s jedinou policí na laboratorní sklo. Uprostřed starý stůl a o něco mladší točicí židle na kolečkách. Když se jí něco zeptám, většinou skřípavě odpoví. Stačí se pohnout.

Skoba ve dveřích drží za límec kdysi bílý pracovní plášť. Táta mi ho jednou přinesl z práce ještě skoro nový. Teď má kropenaté břicho a nad levou kapsou vypálenou díru větší než špunt od vany. To ta sírovka. Odnesl to tenkrát i svetr a doma bylo zle. Skoro čtrnáct dní jsem sem nesměl.

Držím v ruce zkumavku s filtrátem hlinité sraženiny a s několika mililitry kyseliny solné. Když přidám alizanin S, bezbarvý roztok dostane pomerančově oranžovou, až nahnědlou barvu. Přilévám čpavek tak dlouho, dokud roztok nádherně nezfialoví. Ještě trochu kyseliny octové a z fialové barvy je rázem žlutohnědá. Už mi to nepřipomíná zázrak jako tehdy, když jsem poprvé pozoroval, jak kapalina prudce změnila barvu, a já se úžasem div nepobryndal. Ale vždycky mě to nějak zvláštně uklidní.

Mimikry školního atlasu

Zlatým hřebem dnešního vyučování byla biologie. Jeřabina, teda naše přírodopisářka Jeřábková, vykládala rozmnožování. Všechno opohlavních buňkách, oplození vajíčka spermií atak. Nakonec se zeptala, jestli nám něco není jasné. Pochopitelně, že tuhle kapitolu si každej přečet hned, jak jsme dostali učebnice, abysme věděli, co nám jako vrámci školního vzdělání hodlaj předložit. Ajestli utoho jsou nějaký ilustrace zajímavých sexuálních poloh, což od nás teda bylo docela naivní. Ale samozřejmě vůl Zvolský (teda ten si to svoje jméno snad vymyslel) že prý nedokáže pochopit, jak se může spojit vajíčko se spermií, když vajíčko je vtěle ženském aspermie vtěle mužském. Skamennou tváří si sedl apozoroval, jak se vtom Jeřabina topí. Kluci prskali smíchy, holky rudly ata nána Andula Láníková div neomdlela, jak jí lezly oči zdůlků. Vona si ta husa snad doteďka myslela, že děti nosí vrána nebo čáp.

Jeřabina nakonec vybruslila poznámkou, že pokud stále ještě není někomu něco jasné, ať se zeptá doma rodičů. To mi připadalo úplně stejně ujetý, jako když se mě loni ptal táta, jestli se nepotřebuju na něco zeptat ohledně svýho těla atak. Jo, kdyby přišel odva tři roky dřív, tak možná, ale loni jsem už všechno dávno věděl. Aspoň teoreticky. Apři představě, že mě čeká jeho zdlouhavá přednáška zanatomie, jsem tehdy radši řek, že mám moc učení. Táta je totiž lékař avšechno, co se týká lidského těla azdraví, vysvětluje tak, jako by obhajoval Nobelovku, jak jednou řekla Andy. Imáma tenkrát uznala, že je to trefný.

###

Po vyučování jsem se loudal kolem plotu školního pozemku domů, vžaludku blivajz zkašovitý polívky neznámého složení abrambor sdušenou mrkví as mikroskopickými kousky masa.

Na kraji parku sousedícího se školní zahradou, hned na první ještě jakž takž úplné lavičce kryté rozrostlým keřem černého bezu, seděl Kábrt abáňal jako oživot. Jak mě zahlíd, vstal aklátivě mě přivolával ksobě.

„Co je?“ zeptal jsem se.

„Čau, chceš cígo?“ nabídl mi.

Rázně jsem odmítl. Nekouřím, ale ikdyby, po dvou šlucích bych vsobě ten dnešní oběd asi neudržel.

„No jo, moderní je nekouřit,“ deklamoval. „Já jsem holt ta stará škola.“

Je skoro odva roky starší. Propadlík. Tři pé, jak oněm říkají kantoři. Pomalu propadá peklu.

„Ty vole Koukole,“ ozval se přátelsky. „Potřeboval bych zejtra při matice vypustit ňákej slznej plyn. Zvládnul bys to?“

„Slznej plyn nemám.“

„Seš přece ňákej chemik, ne?“

„No, možná… kdyby ti stačil sirovodík… Pěkně smrdí. Ale pustíš si ho sám. Já jen připravím zkumavku.“

„Jasně, kámo.“

„Aco za to?“

„Hele, neměl bys zájem opět čísel tohodle?“ otevřel Kábrt školní tašku az obalu na zeměpisný atlas vytáhl časopis snahatou ženskou na obálce. „Kozy, co? Vevnitř je to ještě lepší. Dívej na věc,“ zálibně zalistoval tiskem.

„Odkud to máš?“ zajímal jsem se.

Ty nahatý holky na nás koukaj ze všech stran. Neznám stánek snovinama bez tohohle. Už jsem byl párkrát vpokušení něco takovýho si pořídit, ale… no jako tenkrát:

Blížil jsem se nenápadně ke stánku sčasopisama všeho druhu. Bylo tam vystavený ledacos. Prsa izadky. Čuměl jsem asi už moc dlouho, prodavačka se vyčkávavě dívala aočividně se bavila. Vyvedlo mě to tak zmíry, že jsem popadl Hospodářský noviny, hodil na pult ošoupanou minci abez čekání na drobný zmizel.

„Tak co to bude, mladej?“

„Prosím něco oženách,“ vypísknul jsem nepřirozenou fistulí.

„Tak tady máš Vlastu.“

„Hele, kluku, kup si Mateřídoušku azmiz odsud!“

„Až zejtra, kámo, moh by ses začíst azapomenout na chemii. Hezky zručky do ručky,“ houkl mezi zuby azapaloval si přitom dalšího čvaňháka.

###