Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mark Maria Kraft

INFERNUM
Každé zlo má svou příčinu

Copyright © 2017 by Mark Maria Kraft
Translation © Emilie Harantová, 2017
© Grada Publishing, a. s., 2017

Z německého originálu Infernum, vydaného nakladatelstvím Oldigor Verlag v roce 2015, přeložila Emilie Harantová
Odpovědná redaktorka Barbora Srncová
Korektura Dana Řezníčková
Obálka Jakub Karman, Art007
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007

Vydala Grada Publishing, a. s.,
pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2017
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
jako svou 6730. publikaci

Tisk CPI Moravia Books

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-9329-5 (ePub)
ISBN 978-80-271-9913-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-0026-2 (print)

Popisované osoby a události jsou fiktivní. Děj je volně smyšlený, podobnost s žijícími nebo zemřelými osobami není záměrná nebo je čistě náhodná.

Věnování

Tato kniha je věnována všem těm, kteří se netušeně dostanou do soukolí korupce a nepotismu a jejichž blaho závisí na těch, kdo se navzdory všem protivenstvím zasazují o zachování právního státu – nejen v překrásné Praze.

Vrazi jsou v nás.

Manfred Hinrich
(1926–2015)

Sobotní noc

Místo, kde byla nalezena mrtvola, se nacházelo proti hotelu Hilton v Praze-Karlíně, poblíž jižního břehu Vltavy.

Tam se zachytila o jeden z podlouhlých betonových bloků, které regulovaly proud v uměle založené strouze pro kajaky. Objevil ji hotelový host, který venčil psa, kolem jedné hodiny ranní. Říční policie mrtvolu zabalenou v pytli na odpadky vylovila a dopravila na břeh.

Eva Jelínková se musela odvrátit a zvracela. To se komisařce stalo za dvanáct let služby jen jedinkrát, tehdy, hned při prvním případu, když po škole pracovala druhý den v oddělení vražd. Tohle však překonávalo všechno, co doposud viděla. Dokonce i její kolegové se museli čas od času odvrátit a dalo jim obrovskou námahu, aby neudělali totéž. Vrhla poslední pohled na mrtvolu zohyzděnou k nepoznání, která ležela před ní na zemi.

Eva se rozběhla s třesoucími se koleny po stezce pro pěší podél Vltavy a nasála svěží noční vzduch. Jakub spěchal za ní a podal jí papírový kapesník.

„Díky. Máš ve služebním autě trochu vody?“

„Ano. Mám tě odvézt domů? Pro nás už tady tak jako tak není co na práci.“

Podívala se na hodinky. Ukazovaly kousek před druhou. Byli tu už minimálně půl hodiny. „Nemyslíš, že bychom se měli rozhlížet ještě dál?“

„Myslím, že v té tmě už asi nic nenajdeme. Tu vraždu určitě nespáchali tady.“

„Máš pravdu, pojeďme. Zítra sem zajedeme znovu. Možná nám patologie do té doby bude s to dát i první posouzení.“

Poté se ještě chvíli bavila s Tomášem ze zajišťování stop a nastoupila k Jakubovi do vozu.

Evě Jelínkové bylo právě něco málo přes třicet, ale její bystrost a houževnatost ji katapultovaly po kariérním žebříčku nečekaně rychle. Většina jejích mužských kolegů měla podezření, že za tento vzestup vděčí v neposlední řadě svému oslnivému zevnějšku, zvláště když byla častěji viděna v doprovodu policejního prezidenta.

„Takže nashle zítra, Jakube. Vyzvedneš mě ráno v devět?“

„Jasně, šéfko!“

Vystoupila a s úsměvem se ohlédla za svým asistentem, který jako vždycky příliš rychle ujížděl přes kostrbaté dláždění. Jakub jí byl přidělen asi před rokem. Ve svých čtyřiadvaceti letech to byl vysloveně bystrý, inteligentní mladý muž a ještě k tomu vypadal setsakra hezky. Na jejich vztahu bylo tragické jediné – byl čistě profesionální a takový také zůstat musel. Za to byla odměňována jeho oblíbeným výrokem: „Ano, šéfko.“ Ten Jakub pochytil v jakési americké kriminálce a obdařoval ji jím několikrát denně s úsměvem tak zářivým, že ji tím spolehlivě vyváděl z mizerné nálady, kterou s sebou jejich povolání neslo.

V průběhu doby jí přirostl k srdci. Oceňovala jeho spolehlivost a schopnost rychle chápat a učila ho co nejlépe všechno, co uměla; dbala při tom pouze na to, aby ji jednoho dne nepřerostl. Ale k tomu patřilo něco víc než jen instinkt a znalosti. K tomu musel člověk mít i ty správné známosti, a ty ona nepochybně měla.

Teď potřebovala nutně studené pivo, aby si spláchla nehezkou chuť v ústech, a pak svou postel. Právě se vrátila z týdenní dovolené a let na sobě dosud cítila. Vyjela výtahem, vytáhla si z ledničky plechovku piva a zamířila rovnou do koupelny. Svlékla se, vrhla ještě rychlý pohled do zrcadla, z nějž na ni zírala vysoká, štíhlá a svým způsobem vytrénovaná žena. Její půvabný obličej s velkýma tmavýma očima lemovaly dlouhé tmavé vlasy, jež jí lichotivě splývaly přes ramena. Alespoň se nemusela odličovat, protože Jakub ji předtím vytáhl z postele. Eva tedy jenom chvatně hupsla do džínsů a natáhla na sebe lehký svetřík.

Pod sprchou myslela na Petra, s nímž strávila předchozí týden u moře. Předtím se stačili poznat jen krátce a letmo. Už první večer jí však šel na nervy tak, až se zdálo, že dovolená skončí dokonalou katastrofou. Druhý den ráno se Eva bez okolků nastěhovala do jiného pokoje a se svým průvodcem promluvila pak znovu až při zpátečním letu. S muži zacházela vždycky tak, jak se jí právě líbilo.

Jen u Pavla to bylo jiné.

Den 1
Neděle

Sam se probral. Ruce a nohy ho bolely a bylo mu zle. Chtěl otevřít oči, ale víčka ho dosud neposlouchala. Pokoušel se vzpomenout, kde to vlastně je, ale neměl ponětí. Ještě že alespoň postupně opadávaly účinky drogy, a on se přinutil posbírat dohromady jasnou myšlenku. Ležel na proleželé matraci na úzké posteli. Venku přerachotil kolem nákladní vlak a vítr vehnal rozbitou okenní tabulkou do mrňavé místnosti, v níž ležel, štiplavý zápach chemikálií.

Když se konečně zmátořil, pozoroval se ve střepech zrcadla, které bylo připevněno na stěně nad rozbitým umyvadlem. Vypadal příšerně. Oči měl napuchlé, kůži popelavě bledou a už několik dní se neholil. Krátké, vlnité vlasy měl mastné a jak kostkovaná košile, tak ušmudlané džíny působily, jako by je nosil už mnoho dní.

Vzpomínal si pouze na to, že v pátek večer spolkl jakousi taneční drogu. Jeho kámoš Vítek mu přinesl balíček a vybídl ho, aby hned jednu pilulku vyzkoušel. Sam to dělal jen příležitostně, když o víkendu někam vyrazil bez přítelkyně, protože Heleně se drogy hnusily.

Neměl nejmenší ponětí, co se s ním stalo. Trápila ho strašlivá žízeň, ale kohoutek vyplivoval jen tenký čúrek rezavé břečky, která se hned zase vsákla. Ohmatal si kapsu vzadu na kalhotech. Peněženka byla pryč a s ní i jeho kreditka a všechny důležité doklady. Zlostně si přehodil přes rameno koženou bundu a vyšel ven na chodbu.

Rozpadlý dům, v němž skončil, stál vedle nádražní koleje kdesi v nicotě. S kručícím žaludkem a vyprahlým hrdlem spěchal po rozpadajících se schodech dolů a vyšel ven. V těchhle zatracených končinách se nevyznal a nevzpomínal si ani, z jakého důvodu tu je.

Po kolejích došel až do továrny, z jejíchž komínů se šířil onen ohavný puch. Závora a domek strážného byly zamčené a ani jinak nebyl nikde nikdo vidět. Musela být tudíž neděle.

Šel po vyasfaltovaném vjezdu, který ústil na úzkou silničku. Tam se posadil do stínu stromu na okraj cesty a čekal.

Z dlouhé chvíle vytáhl z kapsy bundy balíček s pilulkami. Jedna v něm ještě byla. Za poslední dva dny musel tedy spolykat devatenáct tablet. Nemožné! Za normálních okolností zacházel s drogami velmi opatrně, a zvláště s těmi, které dostal od svých kumpánů.

Svazek klíčů. Bohudíky, ten ještě měl v kapse kalhot a v druhé kapse nahmatal několik mincí.

Teď už ho hrdlo bolelo tak, že už téměř nemohl polknout. Trvalo věčnost, než se konečně přiblížilo auto. Sam vyskočil a máchal pažemi. Jakýsi starý muž zastavil vedle něj s ještě starší ladou a o kousek stáhl okénko u sedadla spolujezdce. „Kam to bude, mladíku?“

„Do nejbližšího většího města. Kam jedete vy?“ zeptal se Sam svou kostrbatou češtinou, navíc s americkým přízvukem, jíž se kolegové v práci neustále potutelně usmívali.

„Do Prahy ke svému zeti, potřebuje opravit elektřinu v domě. V té jeho barabizně je pořád co opravovat. No jo, aspoň se na stará kolena nenudím.“

„Praha, to se mi výtečně hodí, tam já musím taky.“

„Tak si nastup. Nejspíš jsi včera dlouho slavil, podle toho, jak vypadáš.“

„Jo, trochu,“ odpověděl Sam co nejležérněji a rychle se posadil do auta, aby si to stařík ještě nerozmyslel. Lada se škubavě rozjela.

Nějakou dobu oba mlčeli. Pak stařík sáhl dozadu do igelitové tašky a vtiskl Samovi do ruky plechovku s pivem. „To už tě taky nezabije.“ Zasmál se a zapálil si cigaretu.

„Jak dlouho nám to bude do Prahy trvat?“

„Asi půl hodinky. Kolem desáté bychom tam měli být.“

Což znamená, že teď bylo asi dvacet minut po deváté. Alespoň to se mu podařilo zjistit.

„Copak děláš v Praze?“ vyptával se stařík.

Sam otevřel plechovku staropramenu a lačně do sebe vylil dlouhý doušek. „Já v Praze pracuji jako programátor pro jeden velký podnik.“

Budík se pronikavě rozřinčel. Bylo půl deváté, ale Eva se probudila už předtím a vyvolávala si v paměti obrázky z poslední noci. Jednou z jejích velmi silných stránek bylo, že dokázala potlačit i ty nejstrašlivější dojmy a odvést od nich pozornost, než začala uvažovat o nějakém případu. Tím si vytvářela potřebný odstup k tomu, aby k němu mohla přistupovat objektivně. Kromě toho ji tato schopnost chránila před nebezpečím, že ji její povolání pohltí. Mnoho jejích kolegů bylo až příliš ochotno pokoušet se dokázat vinu prvnímu vhodnějšímu podezřelému všemi dovolenými i nedovolenými prostředky, jen aby daný případ co nejrychleji uzavřeli.

U téhle vraždy však hrozilo, že se dostane pod kůži i jí. Navzdory dvěma plechovkám piva, které ještě v noci vypila, nespala klidně.

Eva se zamyslela. Určitě si bude muset ještě promluvit s policejním prezidentem Pavlem, tato vražda byla příliš brutální na to, aby se v ní osobně neangažoval i on – třebaže ona sama v hloubi duše doufala, že se setkání s ním bude moci vyhnout.

Přesně věděla, jak má před Pavla předstoupit, a rozhodla se proto preventivně pro krátké černé letní šaty, v nichž se rýsovalo její štíhlé, dobře tvarované tělo. K tomu černou podprsenku, která zdůrazňovala její drobná, pevná prsa. Kromě toho si vybrala punčochy pleťové barvy bez pasny a černé lodičky, v nichž dokonale vynikaly její dlouhé, štíhlé nohy. Ještě si trochu načervenila tváře a přetáhla si rty leskem. Pro dnešek byla vyzbrojená.

Nejprve si ale musela co nejrychleji promluvit se státním zástupcem, který případ převezme, a dohodnout s ním společnou strategii pro tisk. Eva vrhla zkoumavý pohled do zrcadla, vypila v kuchyni šálek silné černé kávy a prošla si v laptopu e-maily.

Domovní zvonek zabzučel. Jakub byl jako vždycky přesný. Zasunula si do kabelky služební zbraň a kvapně vyšla z bytu.

Konečně dojeli do východní části Prahy. „Tady tě vysadím. Tamhle na druhé straně jezdí metro,“ oznámil stařík Samovi. „Já si musím obstarat ještě nějaké věci ve stavebninách.“ Lada zastavila na okraji silnice.

Sam byl rád, že je zase na čerstvém vzduchu. Z hrbolaté silnice a piva se mu znovu udělalo špatně. Chtěl zavolat Vítkovi, aby ho mohl odvézt.

Kruci, telefon byl taky pryč! Copak ho někdo okradl?

Sam sešel po schodech nejbližšího nadchodu, který se klenul nad jízdní dráhou a vedl přímo na stanici Černý Most.

Eva se nechala od Jakuba dovézt na státní zastupitelství. Rozhovor s Martinem, státním zástupcem, který dostal případ na starosti, probíhal rychle a bez komplikací, protože v tom podstatném se na postupu vůči sdělovacím prostředkům shodovali. Kromě toho měl Martin v neděli na práci něco lepšího než se s ní vybavovat déle, než bylo nutné. Na to byl jejich rozchod ještě příliš čerstvý a rána, kterou mu zanechala na duši, se dosud nezhojila. Eva se k němu přesto okamžitě začala zase cítit přitahována. Při spatření jeho štíhlého, vysportovaného těla a zářivě modrých očí jí na okamžik změkla kolena. Asi půl roku spolu chodili, ale Martin nebyl ani zdaleka tak ctižádostivý jako ona. Kromě toho ji špehoval, a to bylo vážné.

Teď byla s Jakubem na cestě k Olze na patologii. Eva využila jízdy k zatelefonování policejnímu prezidentovi v naději se schůzce s ním vyhnout. Zlostně protáhla obličej.

„Nevypadáte zrovna nadšeně.“

„No, to byla nejspíš vlastní branka,“ přiznala se skřípěním zubů. „Naše oddělení zůstane zatím jeho návštěvy ušetřené, ale zato mu budu dneska večer muset dělat společnost. Do hajzlu!“

Jakub potlačil úšklebek. Byl jediný na oddělení, kdo věděl, jak strašlivě si tyhle schůzky oškliví, i když ani on nebyl schopen říci, proč ani v jakém poměru k policejnímu prezidentovi je.

„Můžeš mě večer zavézt k Pavlovi?“

„No jasně, šéfko.“

Oba se rozesmáli. Škodovka zastavila na parkovišti před Ústavem soudního lékařství.

„No, takže vzhůru k Olze, Jakube.“

Nijak zvlášť na patologii nespěchali a cestou ke vchodu si mlčky vykouřili cigaretu. Oba měli ještě zřetelně před očima obrazy uplynulé noci.

Olga byla malá, podsaditá žena kolem šedesátky a dobrá duše pro všechny, kdo měli co do činění se soudní patologií. Všechny patrně děsilo pomyšlení na den, kdy Olga půjde do penze. Vedle svých znamenitých věcných znalostí měla schopnost podat ono zděšení, jež občas vyvolávaly mrtvoly ležící na jejím stole, policistům tak, že se díky tomu nehroutili. Důsledkem toho bylo, že se v průběhu doby stala jakousi tajnou správkyní duší, jíž se pracovníci kriminální policie tajně svěřovali. Věděla tedy všechno o všem a o všech. Místo na patologii jí obstaral Pavel, s nímž se blízce kamarádila již od dětství.

Olga je už očekávala. Oba se posadili k malému stolečku a Olga pak podala komisařce stoh listů. Při tom si je oba prohlížela nevyspalýma očima. „Tohle je krátké shrnutí.“

„Cože?“ Eva se na ni nevěřícně podívala. „Za normálních okolností nebývá o moc delší závěrečná zpráva.“

„Chceš to vědět úplně přesně, nebo ti stačí nejdůležitější fakta?“ povytáhla obočí Olga.

„Ty víš přesně, že jsem celá žhavá na to, abych se dozvěděla všechno do nejmenších podrobností,“ odsekla Eva. „V tomhle ohledu už bys mě snad mohla znát, Olgo.“

Vedoucí lékařka patologie zvážněla. „Je mi líto, ale kompletní zpráva bude trvat dost dlouho. Ta ubožačka byla popravená tak krutým způsobem, že ti nemůžu slíbit, jestli se mi vůbec podaří rekonstruovat přesný průběh činu, natož pak stanovit přesnou příčinu smrti. Obávám se, že až s tím budu hotová, budeš držet v rukou ten horor, který to v sobě má. Dáte si kávu?“

„Mileráda,“ odpověděla Eva.

Olga přinesla ze své malé kuchyňky termosku a dva šálky a začala krátce nastiňovat nejdůležitější podrobnosti, které zjistila v posledních hodinách.

Komisařka se na patoložku vyděšeně podívala a zašeptala: „Přestaň, Olgo, prosím tě.“

Jakub vrhl na Evu vděčný pohled. V posledních minutách měl pocit, že se ocitl uprostřed hororového filmu, v němž se autor vypsal ze svých nejzvrhlejších fantazií. Jenže tohle tady byla realita, a necelých pět metrů od něj byly v jedné z chladnic uloženy pozůstatky mladé ženy, která si těmito mukami musela projít.

„Chcete ji vidět?“

To už bylo na Jakuba příliš. Vyskočil a rozběhl se ke dveřím.

„Ne, teď ne, Olgo. Jen si ji nech ještě tady.“ Eva jí položila ruku na paži, popadla si svůj štůsek papírů a vyšla za Jakubem.

„Hmm,“ zabrumlala Olga, „ti to mají dobré. Můžou jednoduše vypadnout. Já musím tohle tady snášet, a ty přesčasy mi taky nikdo nezaplatí. Do prdele práce!“

Sam projížděl Prahou z východu na západ linkou metra B. Na stanici Luka vystoupil a přeběhl přes ulici k anonymním sídlištním panelákům v ulici Trávníčkova. Musel bezpodmínečně mluvit s Vítkem, protože ten byl posledním, na koho se rozpomínal.

Vítkův starý opel parkoval před domem, v němž v pátém patře v bytě jedna plus jedna bydlel. Sam zazvonil, ale ani z mluvítka, ani z bzučáku na otevírání dveří se nedostavila žádná reakce. Po několika pokusech to vzdal a zamířil k blízkému supermarketu v naději, že tam kumpána zastihne při nákupu piva.

„Už to jakž takž jde?“ zeptala se Eva, když Jakuba dohonila a zůstala stát vedle něj.

„Tohle je přece všechno chorobné,“ vyrazil ze sebe její asistent. „Kdo může udělat něco takového?“

„Doufám jenom, že nemáme co do činění s psychopatem, který se chystá tyranizovat celé město,“ odpověděla vážně. „Zajedeme teď na místo nálezu.“

Zavěsila se do Jakuba a zamyšleně vykročila k autu.

„To tam u Olgy na mě bylo fakt moc,“ omlouval se jí znovu, když se rozjeli do centra.

„To je v pohodě, já jsem se taky necítila dobře. Kolikrát se sama sebe ptám, jak Olga snáší své povolání,“ zamumlala zamyšleně. Pak se obrátila k němu. „Teď jeď trochu svižněji!“

„Jasně, šéfko!“

Zazubili se na sebe a Jakub zařadil vyšší rychlost.

Když o něco později zaparkoval v podzemní garáži hotelu Hilton, vytáhl z kufru dalekohled. Vyšli na blízký most a dalekohledem střídavě obhlíželi betonový blok, na němž se mrtvola zachytila, a bližší okolí.

„Nic,“ konstatovala Eva po chvilce. „Alespoň víme, že tu mrtvolu vhodili do vody o něco výše po proudu.“

„Jasně, a když o tom tak uvažuju, muselo to být za tím ohybem Vltavy, jinak by ji to nezahnalo na tuhle stranu.“

„Hm, máš pravdu. Vltava opisuje kolem Starého Města ostrý oblouk doprava a v tom případě by to tu mrtvou vrhlo na protější břeh,“ přisvědčila mu Eva. „Alespoň můžeme takhle ohraničit okruh, který musíme prohledat.“

„To ovšem ještě zdaleka neznamená, že se taky jedná o místo činu,“ doplnil Jakub zamyšleně.

„Pojď, zajdeme si dolů na ten břeh, kde ji to vyplavilo.“

Ani tam nemohli najít nic, co by se dalo nějak spojovat s mrtvou. Přešli naproti k hotelu a vyptávali se na recepci na hosta, který minulou noc informoval policii.

„Mockrát děkujeme. Jaké číslo pokoje má pan Cornwell?“ zeptala se Eva na závěr.

„Pokoj 601, šesté patro. Výtahy jsou tamhle na druhé straně.“

„Do prdele!“ zasyčel Sam. Svého kumpána v supermarketu nemohl najít a teď se vracel na metro. Chtěl domů, aby se mohl osprchovat a najíst. Pak musel zajít na nejbližší policejní okrsek a nahlásit své věci jako ukradené, pokud je nenechal ležet doma. Poté se chtěl ohlásit u Heleny. Kdyby si tak dokázal na něco vzpomenout!

Když šel kolem Vítkova bloku, byl opel pryč.

„Hajzl jeden!“ zaklel Sam a měl pocit, že ho kamarád podvedl. Je možné, že předtím, když zvonil, měl Vítek doma nějakou ženskou, čemuž se ovšem Samovi nechtělo věřit. Vypadalo to, že Vítek se o ženy nezajímá: Sam ho přinejmenším ještě nikdy s žádnou neviděl. Pravděpodobnější bylo, že jel někam s některým z těch týpků, co si od nich kupoval drogy. Sam zuřivě seběhl po schodech dolů do metra a rozjel se zpátky do centra města, kde měl poblíž Staroměstského náměstí pronajatý podkrovní byt.

Eva zaklepala. Z pokoje proniklo tupé zaštěkání. Pan Cornwell otevřel dveře a pozval je dál. Usadil je u malého kulatého stolku uprostřed místnosti, kde každému naservíroval čaj. Eva se pro sebe usmála. Jako Angličanovi mu sáčky s čajem, které byly v hotelu obvyklé, nebyly dost dobré, protože jim uvařil sypaný čaj. Eva a Jakub se anglicky bavili se svědkem a dali si od pana Cornwella ještě jednou vylíčit, jak mrtvolu ve vodě objevil.

„Napadlo vás ještě něco, na co jste si včera v noci nevzpomněl? I kdybyste si myslel, že to s nálezem mrtvoly nemá nic společného?“ zeptal se Jakub.

Pan Cornwell pokrčil rameny. „Dole u řeky nic. Ale když tu mrtvolu vytáhli na břeh, můj pudl se k ní rozběhl a krátce kolem ní čenichal. Mně to bylo příšerně trapné a hned jsem Daisy odtáhl. Ale tady na pokoji pak měla v tlamičce kousek plastu, který žvýkala. Sebral jsem jí ho a hodil do odpadků.“

„A co na tom bylo podle vašeho názoru pozoruhodného, když o tom teď tak uvažujete?“ zeptal se Jakub, který se musel zjevně vší silou držet, aby Angličana ostře nepoučil, že si má svého čokla laskavě držet pod kontrolou.

„Já to taky tak přesně nevím,“ uvažoval pan Cornwell zaraženě. „Vypadalo to jako kousek kreditky. V každém případě se na tom dalo rozpoznat pár čísel.“ Znovu pokrčil rameny. „Ale po všem tom rozruchu jsem byl na rovinu řečeno příliš unavený na to, abych si dělal starosti s nějakým rozžvýkaným kouskem plastu. Udělal jsem snad něco špatně?“ zeptal se ustaraně a nejistě na oba kriminalisty pohlédl.

„To ještě nedokážeme posoudit,“ odpověděl nervózně Jakub.

„Odpadky vám tady už dneska vynášeli?“ vmísila se Eva. „A mimochodem, ten čaj je vynikající.“ Povzbudivě se na pana Cornwellla usmála, což ho viditelně uklidnilo.

„Ano, před deseti minutami.“

Jakub rychle vstal a přešel k hotelovému telefonu.

„Jedna pět nula!“ zavolal za ním pan Cornwell. Jakub krátce hovořil s recepcí a pak se musel dát několikrát přepojovat. Mluvil stále hlasitěji.

Eva mezitím pokračovala ve vyptávání, nedokázala však už z pana Cornwella vytáhnout nic důležitého.

Jakub naštvaně zavěsil. „Musíme okamžitě vypadnout, pokud už nemáš žádné otázky!“ osopil se už česky.

Eva poděkovala panu Cornwellovi za pomoc, dala mu svou vizitku pro nepravděpodobný případ, že by ho ještě něco napadlo, a rozloučila se.

Když čekali na výtah, chtěla od Jakuba vědět, proč byl během toho telefonování tak mrzutý.

„Řekli mi, že si máme veškeré odpadky beze všeho prohledat sami, pokud ty pytle stojí ještě v suterénu. Ale jakmile budou v přepravních kontejnerech, už se k nim nedostaneme, protože je tam hned slisují. Všechny odpadky si přece nemůžeme dát dopravit na obvod.“

Eva přisvědčila. „No tak dobře, do práce.“

Nastoupili do výtahu.

Sam dojel na Můstek, kde za normálních okolností přestupoval na linku A, a pokračoval pak v jízdě ještě jednu stanici až na Staroměstskou. Počasí však bylo slunečné, a tak se rozhodl, že těch pár metrů ujde pěšky. Čerstvý vzduch mu určitě udělá dobře.

Když dorazil do svého domu, byla jeho dopisní schránka plná. Zvláštní! O víkendu se přece žádná pošta neroznáší. Vyšel nahoru do bytu a jako první si zapnul laptop a začal kontrolovat e-maily.

Když mu počítač naskočil, přepadla ho panika. „To přece není možné!“ Datum na systému ukazovalo neděli 23. června. „Copak jsem se už dočista zbláznil?“

Začal se potit. „Není přece možné, abych byl celý týden pryč!“

Otevřel si elektronickou poštu. V doručené poště čekalo dvě stě sedmdesát nepřečtených e-mailů, z toho devadesát osm jen od jeho firmy. Ten poslední byl poslaný 21. června v 17:43 hodin.

Samovi skákalo srdce až do krku. Doufal, že ho Marek už nevyrazil. Musel si nějak vyčistit hlavu. Rozhodl se proto dát si nejdřív vydatnou sprchu a pak něco sníst, i když ho hlad mezitím stačil dokonale přejít.

V suterénu jim před nosem otevřela jedny z požárních dveří žena středního věku. Eva vytáhla služební průkaz a vysvětlila, oč jde.

„Pytle s odpadky stojí ještě tady. Pojďte se mnou.“ Žena šla před nimi napřed.

Eva zavolala na služebnu a delegovala tři kolegy za nimi do hotelu.

„Myslíš, že to, co tady provádíme, má vůbec smysl?“ zeptal se Jakub pochybovačně své představené.

„Nemám ponětí,“ odpověděla Eva, „ale protože nevíme, kde ten pes ten plast našel, nezbývá nám nic jiného než ho hledat. Koneckonců když tu mrtvolu objevili, byla zabalená do pytlů na odpadky. Ten kousek plastu mohl tudíž být v těch pytlích.“

Jakub ji přejel očima. „Nech mě, ať to udělám s našimi lidmi, na tuhle práci nemáš dneska na sobě ty správné šaty, šéfko.“

Eva s ulehčením přikývla. Na své setkání s Pavlem se nebude muset převlékat.

Studená sprcha a porce špaget, kterou do sebe Sam právě hodil, způsobily zázraky. Cítil se teď o poznání lépe a mohl znovu myslet jasně a soustředěně.

Systematicky pročesával byt a hledal své ztracené věci. Bezúspěšně.

Následující hodinu strávil prohlížením své elektronické pošty a odpovídáním na ty nejdůležitější e-maily, mimo jiné na dotazy vedoucího svého oddělení, proč bez omluvy nechodí do práce. Pokud si chce svou práci udržet, má se laskavě neprodleně ohlásit.

Hned zítra ráno si zajde k lékaři a za minulý týden si nechá zpětně vystavit neschopenku. Doufal, že k tomu si na internetu vyhledá nějakou vhodnou nemoc, která mu mohla zabránit v návštěvě lékaře. Nakonec prohledal kapsy veškerých kalhot a tímto způsobem dal dohromady ještě necelých pět set korun. Pak se vypravil na nejbližší policejní okrsek.

Prohrabávali se odpadky už téměř hodinu. Od ženy z hotelu dostali alespoň pracovní rukavice, aby předešli možným poraněním a nebezpečí infekce.

Bylo už 13.20. Evu bolely z postávání v lodičkách s vysokými podpatky nohy a kručelo jí v žaludku.

„Ještě jeden pytel a pojedeme,“ zašeptal jí Jakub, který vypadal stejně vynervovaně jako ona.

„Něco jsem našel,“ zvolal náhle jeden z policistů, které sem Eva navelela. Mezi nabobtnalými čajovými lístky se objevil rozžvýkaný kousek plastu.

„Koukej, to by fakt mohl být kousek kreditky.“ Jakub ukázal na číslice.

„Pokud máš pravdu, dá se možná dokonce zjistit majitel,“ vyhrkla Eva s ulehčením a zasunula nález do malého plastového sáčku. Ten předala policistovi, který kousek našel, a požádala ho, aby ho okamžitě dopravil do policejní technické laboratoře.

„Dobře, tak tady jsme hotoví. Můžete odjet,“ poděkovala jim. „Pojeďme teď na okrsek,“ navrhla Jakubovi. „Je na čase, abychom to probrali s našimi lidmi.“

Její asistent přikývl. „Jasně, šéfko!“

Sam zašel na policii a nahlásil svou ztrátu. Policisté neměli příliš co na práci, a tak ho hned nechali ztracenou kreditku nahlásit v bance. Jeden z nich mu ještě pomohl promluvit s telefonní společností, která projevila ochotu pokusit se jeho mobil příští den lokalizovat.

Sam se ulehčeně vypravil za Helenou. Zašel na tramvajovou zastávku Karlovy lázně a popojel tramvají číslo 17 jednu stanici jižně podél Vltavy. Odtud pokračoval šestkou sedm stanic jihovýchodně.

Ve vlažném vzduchu pozdně odpoledního slunce popošel o ulici níže a na jejím konci zabočil doprava do Táborské, kde Helena bydlela ve dvoupokojovém bytě v jednom z domů obrácených do malého parčíku. Sam u ní zvonil marně. Chvilku váhal, ale pak se přece jenom rozhodl použít klíč, který od ní dostal.

Eva si svolala své kolegy na 14.30 do místnosti číslo 5 ve druhém poschodí určené na porady. Po cestě jim zbýval ještě čas obstarat si v bistru něco k jídlu s sebou.

Když dojížděli na okrsek, komisařka právě dojídala druhý hamburger. Jakub měl sto chutí se jí zeptat, jak to proboha dělá, že si drží svou fantastickou postavu. A ještě navíc při své zálibě v jídle z rychlého občerstvení a pivu! Úkosem si ji prohlížel, jak si špičkou jazyka olizuje z koutku úst kapku kečupu a dívá se při tom na něj. „Děje se něco?“

„Ale ne,“ ujistil ji a neodvážil se podívat jí do očí.

„Dobře, no tak jdeme.“ Vystoupila a nechala si přitom vyhrnout šaty tak vysoko, že jí byl viděl začátek punčoch. Eva se v duchu zasmála a Jakub vystoupil zaraženě za ní.

Na tento případ jí bylo přiděleno osm kriminalistů a Pavel ji ujistil, že by si v případě potřeby mohla vyžádat ještě tři další. Ovšem pouze za odpovídající vstřícnost z její strany. Když vešli do zasedací místnosti, byli tam už shromážděni všichni.

„No, tak se do toho dáme,“ pozdravila Eva kolegy. Jakub jim rozdal Olžinu předběžnou pitevní zprávu, kterou stačil ještě rychle okopírovat.

„No tak už jeď dál, ty posraná stará rachotino!“ Vítek byl na cestě ke své sestře. V posledních dnech se jí dokolečka pokoušel dovolat, ale ona nebrala ani mobil, ani se nijak jinak nehlásila.

I Sama nemohl telefonicky sehnat od té doby, co mu dal ty pilulky. Vítek byl sám se sebou spokojený. Zatím šlapalo všechno tak, jak si to vymyslel.

Auto sebou začalo škubat.

Krucinál fagot, došel benzín! Musí dát konečně opravit ten ukazatel paliva, protože teď už zase jen tak tak docukal na nejbližší odpočívadlo a pokračoval v cestě pěšky.

Třebaže až do nynějška nebyly k dispozici prakticky žádné poznatky, trvala porada zvláštní komise až do podvečera. Dosavadní fakta byla vypočtena rychle. Měli nahou, k nepoznání zohavenou mrtvolu ženy, několik černých rozdrbaných pytlů na odpadky, které se dnes daly koupit v libovolném supermarketu, modré nylonové lano tlusté asi jako prst, jímž byl tento lidský balík zavázán, rozkousaný kousek plastu, o němž se nevědělo, zda s případem vůbec souvisí, a Olžin odhad, že mrtvola neležela ve vodě příliš dlouho.

Pokud se započetlo proudění a rychlost toku, musela být mrtvola hozena do Vltavy mezi Čechovým mostem, který spojuje Malou Stranu a Josefov, a Štefánikovým mostem na stejné straně řeky jako místo nálezu.

V tomto úseku Vltavy byl pod ulicí na břehu široký vyasfaltovaný pruh, u nějž přistávaly výletní parníky a byly trvale ukotveny hausbóty. Policisté usoudili, že vrah spěchal, aby se mrtvoly zbavil. Na tomto místě Vltavy si totiž nemohl být jistý, zda mrtvá nebude buďto záhy objevena, nebo se nezachytí mezi loděmi.

Eva rozdělila své lidi na skupiny. Jednu přidělila na pátrání po možných stopách na tomto úseku břehu. Dvě další měly projít videozáznamy blízkých dopravních bezpečnostních kamer pro kritickou dobu mezi 0.00 a 1.15. Jedna z nich byla nainstalovaná na sloupu pouličního osvětlení přímo na pravé straně Štefánikova mostu. Možná by jim tyto záznamy mohly poskytnout nějaké vodítko. Oba zbylí policisté byli sehraný tým a s okamžitou platností měli začít koordinovat výjezdy, připravovat informace a Evu průběžně informovat. Tím poradu ukončila.

„Už je čtvrt na osm. Můžeš mě hned zavézt za Pavlem?“

„Jo, ale jedině, když si budu moct dát předtím ještě jedno kafe,“ odpověděl její asistent vyčerpaně.

„Já bych teď taky jedno snesla. Vezmeš jedno i pro mě?“ požádala Eva. „Musím se ještě rychle občerstvit.“

Zavřela se na dámských toaletách a s odporem se začala chystat na svou schůzku s Pavlem. Pak ještě chvatně napsala SMS, v níž adresátovi sdělovala, že se z dovolené vrátila v pořádku a staví se až někdy během příštích dnů, ledaže by s ní on potřeboval nějak nutně mluvit. Když vyšla na chodbu, její smartphone zabzučel.

všechno ok

Jakub na ni čekal s pohárkem kávy v ruce. „Něco důležitého?“

Zavrtěla hlavou. „Pojď, jdeme.“

Před vchodem na okrsek nabídla Jakubovi cigaretu.

„Díky. Mám na tebe u Pavla počkat?“

„Ne, nevím, jak dlouho to bude trvat.“

Zahlédl, jak jí přes tvář přelétl závan odporu.

„Až mě tam vysadíš, udělej si už volno, Jakube. Následující dny budou určitě namáhavé.“

Sam bezradně seděl u Helenina kuchyňského stolu. Její poštovní schránka na schodišti přetékala, zrovna jako ta jeho, a on vzal všechno, co se mu podařilo vytáhnout, s sebou do jejího bytu.

Vzduch byl zatuchlý a byt působil, jako by do něj už několik dní nikdo nevkročil. Protože mu klíč zapadl pod gauč, náhodou tam objevil mobil, který Helena vždycky nosila u sebe. V něm našel několik textovek od Vítka, ale ona na žádnou z nich neodpověděla. Zneklidňující bylo, že z mobilu telefonovala naposledy ve čtvrtek před týdnem.

Samovi nezbývalo nic jiného než jí prohrabat věci, dokud nenašel dopisní obálku, v níž si schovávala dvacet tisíc korun pro nouzové případy. Vzal si z ní deset tisíc. Teď před sebou měl papír, na němž chtěl Heleně sdělit, že si vzal něco z jejích peněz, aby si mohl obstarat nový mobil. To je tak trapné! Co by na to asi řekla? Sam byl přesvědčený, že zneužil důvěry své přítelkyně a že by to mohlo znamenat konec jejich vztahu, ale nic jiného mu nezbývalo.

Náhle zaslechl šramot. Někdo otevíral dveře bytu! Bohudíky, Helena, pomyslel si.

„Co tu děláš?“ Vítkovým obličejem se na zlomek vteřiny mihla směsice strachu a zavilé nenávisti, ale Sam byl příliš udivený na to, aby toto citové hnutí vnímal.

„Na to bych se tě mohl zeptat taky. Kde máš sestru?“

Vítek pokrčil rameny. „Nevím, proto jsem taky tady. Už několik dní ji nemůžu sehnat a chtěl jsem se kouknout.“ Popošel blíž. „Odkud jsou ty peníze?“

„Já…“

„A proč máš její mobil?“

Co si o něm musel asi Vítek myslet? Celá situace byla pro Sama nanejvýš nepříjemná.

„Chceš mi snad něco nakecat?“

„Proč bych to dělal, jsem koneckonců její přítel. Ale jak ses sem dovnitř dostal ty? Vždyť Helena dala tvůj klíč mně.“

Vítek zauvažoval. „Ále, dělej si, co chceš, já ji půjdu teď hledat.“ Jeho mobil zabzučel a on odpovídal na textovku a mlčky přitom vyšel z bytu.

Sam si připadal načapaný na švestkách. Ale co na tom! Kontroloval plánovací kalendář na jejím mobilu.

PÁ 14. 6. – 22.00 Sam, Roxy. Tak ona se s ním chtěla sejít v Roxy, diskotéce na Starém Městě, která nebyla daleko od jeho bytu. Vyvodil z toho, že Helena měla v plánu u něj přenocovat. Nenašel však nic, co by nasvědčovalo tomu, že by se ho pokusila kontaktovat, ani že by jí volal on. Kdyby se spolu domluvili, určitě by si nedal žádnou pilulku. Nebo se s ní přece jenom sešel?

Něco tady nehrálo. Jestliže má jít zítra ráno k lékaři, musí si nějak ověřit, jestli tenhle typ drog může skutečně vyvolat tak propastnou ztrátu paměti. Začal si postupně připadat jako figurka ve hře, do níž nevidí.

„Vyzvedni mě zítra v půl desáté.“

„Jasně, šéfko! A ještě si hezky užij večer.“

Když Eva vystupovala, Jakub si všiml, že už se jí pod vzdušnými letními šaty nerýsuje lem kalhotek. „Podle mě sis předtím na tom záchodě něco zapomněla!“ zavolal za ní drze a odfrčel.

Evě odumřel úsměv na rtech.

Stála před vstupní branou nákladně renovované rozlehlé secesní vily na okraji Prahy, která byla střežená videokamerami. Brána se automaticky otevřela. Dlouhý vjezd, který vedl do zahrady upravené jako jakýsi park, využila k tomu, aby ještě rychle vykouřila cigaretu, než dojde k otevřeným domovním dveřím.

Naposledy tady byla před měsícem. Uhladila si šaty, zhluboka se nadechla a vešla dovnitř.

Pavel ji čekal u paty obrovitého schodiště uprostřed vstupní haly. Zíral jí do rozkroku, který se v protisvětle pod lehkou látkou jejích šatů zřetelně rýsoval, když k němu přicházela. Lačný pohled znetvořil jeho tvář v ošklivou tlamu.

Zamrazilo ji. Kromě zvuku jejích podpatků nebylo nic slyšet. Personál měl volno jako vždycky, když k němu měla přijít.

„S, nebo bez?“ zeptal se bez okolků, když došla k němu.

„S, a ne abys na mně šetřil, slyšíš?“

Pavel jí podal sklenici.

„Co sis to vyvedl s prstem?“

„Řízl jsem se,“ odpověděl stručně.

„Půjdeme nahoru?“

„Ne, já nemám moc času.“

Pokývl ke dveřím poblíž schodiště. Eva váhavě vyprázdnila sklenici.

Jakub seděl u pultu zakouřeného baru mimo centrum Prahy, kam nezabloudili turisté, a vychutnával si svoje popracovní pivo. Uvažoval o Evině vztahu k Pavlovi. Vlastně mu do toho nic nebylo, ale znepokojovaly ho ony jemné signály, které vnímal, jakmile měla Eva co do činění s policejním prezidentem.

„Je tady volno?“

„Ano, jistě.“

„Díky.“

„Prosil bych jedno pivo.“

„Hned to bude.“

Jakub si zapálil cigaretu a přiťukl si s nově příchozím. O něco později už byli zabráni do vzrušeného rozhovoru, jenž vyústil v líčení, jakou má jeho společník starost o sestru, kterou už nemůže několik dní sehnat. Displej mobilu se mu rozsvítil: Přišla SMS.

„Tvoje sestra?“

„Né, můj šéf. Už musím letět. Tak si ten večer ještě užij.“

„Děkuju.“ Jakub se za ním díval, jak spěšně vychází z lokálu, a musel myslet na neznámou mrtvou z Vltavy. Práce na oddělení vražd už prostě s sebou nesla to, že člověk všude větřil souvislosti.

Zívl. Bylo krátce před desátou a on už toho měl pro dnešek dost. Vlastně by si šel nejraději lehnout, ale musel ještě dohledat pár věcí v databázích kriminální policie.

„Zaplatím!“

Den 2
Pondělí

Když Sam dorazil k lékaři, jehož adresu si večer předtím našel na Googlu, byla čekárna už přeplněná. Doktor nesídlil příliš daleko od jeho bytu, v uličce poblíž Staroměstského náměstí, centrálního tržiště pražského Starého Města s radniční věží a jejím světově proslulým orlojem.

Bylo devět dopoledne a Sam slyšel vyzvánět zvon na věži. Napadlo ho, že každou celou hodinu prochází dvanáct apoštolů kolem obou okének hodin a na závěr uzavírá průvod smrt, která otočí sklíčko na hodinách jakožto symbol pomíjivosti.

Sam musel bezděčně pomyslet na Helenu. Aby přišel na jiné myšlenky, začal listovat novinami, které ležely na stolku v čekárně. Zastavil se u zprávy o nálezu mrtvoly ženy, kterou v noci ze soboty na neděli objevil ve Vltavě poblíž Hiltonu jakýsi anglický turista a jejíž totožnost nebyla dosud zjištěna.

Sevřela ho chmurná předtucha. Jakmile tady bude hotov, zajde okamžitě na policejní stanici v Rybné a bude tamní policisty informovat o Helenině zmizení. Služebna odtud byla, co by kamenem dohodil, a on odtud bude moci jít rovnou dál na Náměstí Republiky, kde v Palladiu, jednom z pražských nákupních chrámů, znal obchod s telefony.

Budík zvonil už docela dlouho. Eva se omámeně probrala. Bylo jí špatně od žaludku a měla pocit, jako by ji přejel rychlík. Zato ji však včerejší večer minul bez jakýchkoliv vzpomínek.

Ta věc skutečně splnila svůj účel, i když probuzení po ní bylo vražedné. Ale ona byla zvyklá volit ze dvou zel vždycky to menší.

Jak dlouho už to s Pavlem trvalo? Přes sedmnáct let. Kariéru u kriminálky zahájila záměrně, protože mu chtěla jednoho dne oplatit všechno to, co jí způsobil. Tehdy si namlouvala, že by ho mohla porazit jeho vlastními zbraněmi. Vlastně chtěla být původně fotografkou, a teď tady marnila svůj talent.

Pavel ji odpuzoval, ale jakýmsi nevysvětlitelným způsobem se s ním současně cítila spjatá a cosi hluboko v ní ji k němu přitahovalo. Když si ji Pavel brutálně bral, prožívala v odporu vůči sobě takovou euforii, že pravidelně měla orgasmus, a čím více se jí hnusilo to, co s ní prováděl, tím větší chlípnost pociťovala. Nedovedla si vysvětlit vlastní chování, ale bylo jí to svým způsobem i jedno, protože smyslové opojení, které přitom prožívala, bylo nepopsatelné. Ano, Pavel, ten ďábel, ji skutečně naučil, co znamená pociťovat touhu po vlastním ponížení.

Ona mu na oplátku neposkytovala v posteli ani vlídné slovo, ani jakékoliv gesto příchylnosti, ale trestala ho bezbřehým pohrdáním nebo naprostou apatií, až u ní plný zoufalství žadonil jako malé dítě o sebemenší projev její přízně.

To byly okamžiky, které si vychutnávala plnými doušky, a místo aby mu splnila jeho přání, ponižovala ho dál, až z ní s pláčem slezl a zmizel z místnosti. Z ní pak začal tryskat nenávistný smích, který nedokázala ovládnout.

Sakra, už bylo skoro devět. Jakub tady bude každou chvíli.

„Takhle to bude věrohodnější,“ podotkl s úsměvem.

„Děkuju, pane doktore.“

Sam zamířil na policejní služebnu v Rybné.

„Tak co, užila sis příjemný večer?“

„Cítíš se líp?“

„Absolutně jistý.“

„Ahoj, Olgo.“

2