Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PaedDr. et Mgr. Hana Žáčková,

PaedDr. Drahomíra Jucovičová

NEPOZORNOST, HYPERAKTIVITA A IMPULZIVITA

Zápory i klady ADHD v dospělosti

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00  Praha 7

tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400

www.grada.cz

jako svou 6493. publikaci

Odpovědný redaktor Zdeněk Kubín

Sazba a zlom Antonín Plicka

Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka

Formát ePub Antonín Plicka

Počet stran 168

Vydání 1., 2017

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2017

Cover Photo © allphoto.cz

ISBN 978-80-271-9643-2 (ePub)

ISBN 978-80-271-9642-5 (pdf)

ISBN 978-80-271-0204-4 (print)

Motto:

První povinností každého člověka

je podat ruku sám sobě.

Henry Winkler

Předmluva

Místo předmluvy uvádíme několik „citátů ze života“ hyperaktivních dospělých, které jsou pro syndrom poruchy pozornosti s hyperaktivitou (ADHD) charakteristické:

•„Já že se nesoustředím? To bych přece nedokázal lepit celé hodiny svoje modely letadel. To chce trpělivost, tomu ty nerozumíš! Co jsi to říkala?“

•„Vyslali mě onehdy z práce na školení, bylo to zajímavé, ale po určité době jsem už nemohla vydržet klidně sedět. Přehazovala jsem si nohu přes nohu a zase zpátky, poposedávala jsem a všelijak se na židli kroutila, nakonec jsem se začala protahovat, jako že mě bolí záda. To trochu pomohlo. Podívala jsem se po ostatních – seděli jako přišití. Ani se nehli. Jak to můžou vydržet?“

•„Čím jsem starší, tím více vydržím, dokážu se více ovládat. Dřív to se mnou byla docela ‚Itálie‘, to uznávám. I teď se mi občas stane (zaplať pánbůh tak jednou dvakrát do roka), že kvůli nějaké hlouposti vyletím jak čertík z krabičky a pak už to jede. Naštěstí mě manželka už zná a neshání se hned po rozvodových papírech, jako to dělala dřív. Jsem jí za to vděčný.“

•„Pořád mám pocit, že musím rychle reagovat. Nestihnu ani přemýšlet, reaguju ihned a pak to ‚zkoním‘. Vím, že bych měl asi zbrzdit a víc přemýšlet, taky se snažím, ale občas mi to ujede. Když jsem byl malý, říkali mi klasické ‚dvakrát měř a jednou řež‘, protože jsem vždy ‚řezal‘ i bez měření a zbytečně si vše pokazil.“

•„Kolikrát se mi stane, že něco bez rozmyslu vyhrknu – a ono to vyzní úplně jinak, než jsem chtěl. Pak se třeba někdo urazí a já vůbec nechápu, proč.“

•„Že bych už měla s tou prací začít? A proč, do zítřka času dost… Já stejně dělám všechno na poslední chvíli a zatím mi to vždycky vyšlo.“

•„Je skvělý zaměstnanec, dokáže pracovat celý den až do večera s plným nasazením. Prostě workoholik. Jen v týmu mu to nejde, pořád se hádá a prosazuje svou, musí být středem pozornosti, málokdy přizná svou chybu a že by se omluvil, to neexistuje.“

•„Seznámila jsem se v nové práci se skvělým mužem, byl hrozně zajímavý, zábavný, oblíbený, měl spoustu nápadů, zájmů… Jen jsem pak zjistila, že chodil, nebo dokonce ještě chodí, se všemi mými spolupracovnicemi. Jako by si musel pořád dokazovat, jak je skvělej a přitažlivej…“

•„Říkám mu to pětkrát za sebou a on si to stejně nezapamatuje – nevím, na co myslí, občas se mi zdá úplně mimo. Prostě výraz ‚mimoň‘ na něj stoprocentně sedí…“

•„Některé věci si zapamatuji jen za cenu obrovské dřiny – například letopočty, názvy literárních děl a jména jejich autorů, jména populárních zahraničních herců apod. I ve škole mi dělalo největší problémy učení se nazpaměť. I teď se podobné věci musím učit zase znovu, když si nechci udělat ostudu – například fakta z naší historie…“

•„Nezlobte se, že jsem přijela pozdě, ale na koleje padaly kaštany a nejely tramvaje…“

•„V práci většinou podává skvělý výkon, pracuje celé hodiny bez přestávky a na ‚plný plyn‘, ale pak přijde den, kdy se mu nic nedaří, nebo nedělá vůbec nic. Má prostě ‚své dny‘…“

•„Kolik já už jsem promarnil času neustálým hledáním svých věcí – pokaždé je najdu někde, kde bych to ale vůbec nečekal!“

•„Něco si naplánuju, ale pak stejně lítám od jednoho k druhému, jak mě to právě napadne – a nestihnu nic dodělat…“

•„Taky se vám stává, že o něčem mluvíte – a najednou přestanete mluvit, protože vám v hlavě naskočí úplně jiná myšlenka? Mí posluchači se mnou musejí mít trpělivost!“

•„Někdy si připadám dost hloupý, protože některé údaje si nejsem schopen prostě zapamatovat. Třeba stále komolím trochu neobvyklé příjmení kolegy, názvy měst, ale i tituly knih a filmů, o jejich autorech nemluvě. Vrátím se z ciziny a po nějakém čase se mi plete, co jsem vlastně kde viděl…“

•„Mysleli jsme si, jak je pracovitá, ale pak jsme zjistili, že pořád jenom mluví – hlavně o té práci, kterou ale nedělá.“

•„Byl hrozně milý, pořád mi říkal, jak jsem úžasná a jediná, která má pro něj pochopení. Myslela jsem si, že bude skvělý partner, ale co se nám narodilo malé, jako bych pro něj přestala existovat. Věnuje se jen svým zájmům, kamarádům. Hlavně mám strach z těch jeho adrenalinových sportů!“

•„Já vím, že každý nadává na svého šéfa, ale ten můj, to bylo šílené: byl jako ‚motorová myš‘, pořád v akci, pořád v letu, a to samé požadoval od nás. A ty jeho výbuchy emocí – jednou hrozně nadšený, rozdávající pochvaly na všechny strany, vzápětí zuřící a nadávající. To se fakt nedalo!“

•„Co to znamená, když jsem hyperaktivní? No asi, jako že jsem hodně rychlej a aktivní, ne?“

Uvedené příklady jsou opravdu ze života – nejsou vymyšlené, ale vychází z dlouholeté praxe v naší poradenské práci s hyperaktivními dětmi (nezřídka mívají hyperaktivní rodiče), dospívajícími, adolescenty i dospělými. Popisují v podstatě širokou škálu projevů hyperaktivity s jejími klady, ale i zápory, se kterými se musí hyperaktivní ve svém životě vyrovnávat, což nebývá až tak snadné. Navíc, jak je z posledního příkladu zřejmé, ne všichni si uvědomují, co vlastně hyperaktivita znamená, jaké jsou její projevy, v čem nás může omezovat nebo v čem nám naopak může být ku prospěchu, pokud se s ní naučíme zacházet.

Tato publikace by proto měla přispět k poznání a pochopení projevů hyperaktivity a seznámení se s možnostmi, jak její projevy ovlivňovat tak, aby nám nebránila v úspěšném životě. Jejím cílem je proto dovést hyperaktivní dospělé k sebepoznání a k možnosti naučit se ovlivňovat negativa plynoucí z hyperaktivity a posilovat pozitiva tak, aby byli v životě nejen úspěšní, ale i spokojení, aby dokázali perspektivně i dobře vychovat své vlastní děti.

V této publikaci tedy čtenáři naleznou nejen informace o tom, jaké jsou nejčastější obtíže dospělých hyperaktivních, ale také náměty k seberegulaci, k práci na sobě – co mohou sami pro sebe udělat, aby ovlivnili negativní dopady hyperaktivity tak, aby byli ve svém životě šťastní a úspěšní.

Úvod

Nejsou dávno doby, kdy se tvrdilo, že hyperaktivita je záležitostí pouze dětství a s dospíváním „sama vymizí“ (bohužel tyto názory slýcháváme i v současné době, včetně toho, že hyperaktivita neexistuje, že se jedná jen o nevychovanost nebo neschopnost používat vůli). Možná i proto je na našem trhu aktuálně hodně publikací, které popisují syndrom poruchy pozornosti s hyperaktivitou u dětí, ale málo publikací, které by se věnovaly dospívajícím, a jen minimum zmínek je o hyperaktivních dospělých.

Jak již z výše uvedeného vyplývá, hyperaktivní nejsou pouze děti, ale hyperaktivitu si s sebou neseme (pokud ji máme) od dětství ve větší či menší míře po celý život. Nejedná se totiž jen o opožděný či nerovnoměrný vývoj, ale také o odlišnosti ve funkci centrální nervové soustavy, což následně ovlivňuje výkonnost dospělého, jeho chování a prožívání. Jen je hyperaktivita u dospělých více či méně pozorovatelná – podle toho, jak se projevy hyperaktivity ve vývoji od dětství po dospělost mění a jak se s ní hyperaktivní člověk naučil zacházet a žít.

Hyperaktivita, jak ostatně potvrzují všichni hyperaktivní dospělí, tedy není pouze záležitostí raného dětství, ale přetrvává i do dospělosti a může přinášet potíže při studiu, práci i zábavě, při navazování a udržování přátelských i partnerských vztahů. Záleží ale hodně na tom, jakým způsobem byl člověk jako dítě výchovně vedený, v jakém prostředí se pohyboval a jaké měl rané zkušenosti, zda pozitivní, či negativní. Velkou roli hraje i to, zda mu byla věnována odpovídající odborná péče, v jaké kvalitě a po jakou dobu. Dále jestli se hyperaktivní člověk postupně zaměřoval na sebepoznání a sebekontrolu a rovněž zda se u něj nerozvinuly i sekundární poruchy a obtíže. Ve výsledku záleží také na tom, zda se nejen naučil, ale jestli také dokázal využívat pozitivních a silných stránek, které hyperaktivní mají, a eliminoval ty slabší, méně pozitivní, aby jej neomezovaly. Pak může být v životě i velmi úspěšný.

V poslední době se, bohužel, často setkáváme s tím, že hyperaktivní jedinci jsou nezřídka vnímáni pouze negativně – zejména děti bývají pojímány jako zlobivé, nevychované, obtížně zvladatelné, pohodlné, někdy až líné, neochotné přizpůsobit se nárokům, které jsou na ně kladeny (zvláště ve školním prostředí). Negativně pak bývají vnímáni také dospělí: jako výsledek jednoduché „rovnice“, že z problematického dítěte přece musí vyrůst problematický dospělý. Jedná se o velmi zjednodušené a „černobílé“ vnímání hyperaktivity, kdy do popředí vystupují pouze negativa a pozitivní stránky hyperaktivních bývají zcela opomíjeny. Opomíjena bývá i možnost změny ve vývoji hyperaktivního jedince vlivem působení psychosociálních faktorů.

Naše publikace proto přináší nejen základní informace o syndromu poruchy pozornosti s hyperaktivitou, o jeho vzniku, vývoji a změnách v projevech od dětství až po dospělost, ale prostřednictvím příběhů dospělých hyperaktivních lidí ukáže čtenářům konkrétní možnosti kompenzace obtíží, které s sebou hyperaktivita přináší, a možnosti terapeutické pomoci, které pomáhají zvládat negativní projevy tohoto syndromu a posilují pozitivní stránky osobnosti dospělých hyperaktivních.

1. Syndrom poruchy pozornosti shyperaktivitou (ADHD) – vymezení pojmu

Jak již bylo řečeno, syndrom hyperaktivity byl dříve popisován pouze udětí atomu také odpovídala odborná terminologie. Přibližně od padesátých let minulého století se pro hyperaktivní děti, které byly neklidné, živé, pohyblivé, nepozorné aimpulzivní, používal termín LDE – lehká dětská encefalopatie. Jak vyplývá znázvu, popisoval problematiku týkající se pouze dětí.

Později se unás začal používat termín LMD – lehká mozková dysfunkce, souběžně byl využíván itermín MMD – malá (minimální) mozková dysfunkce, což odpovídalo překladu zangličtiny (MBD). Opět pouze udětí. Varianta tohoto syndromu, která se týkala neklidných, nesoustředěných ahyperaktivních dětí, byla označovaná jako hyperaktivní (hyperkinetický) syndrom. Varianta popisující vpodstatě opak hyperaktivity byla označována jako hypoaktivní (hypokinetický) syndrom – jednalo se oděti, které byly na rozdíl od hyperaktivních nápadně pomalé, nestačily pracovnímu tempu nejen ve škole, ale byly pomalé – někdy až těžkopádné – iv běžných pracovních činnostech. Měly své „vnitřní světy“, typické pro ně bylo tzv. denní snění, často nevnímaly realitu kolem sebe zcela adekvátně.

Ale ihyperaktivní ahypoaktivní syndrom (tato terminologie byla používána převážně vsedmdesátých letech minulého století, zejm. vlékařském prostředí) byly popisovány pouze udětí. Teprve na přelomu sedmdesátých aosmdesátých let se začaly objevovat první zmínky opřesahu tohoto syndromu do věkového období dospívání adospělosti (do té doby panoval názor, že svývojem dítěte adozráváním centrální nervové soustavy dojde do období dospívání ke zmírňování příznaků až kjejich úplnému vymizení).

Zhlediska pedagogickopsychologické terminologie, azejména zhlediska legislativy, byly ajsou hyperaktivní ihypoaktivní syndrom zařazovány mezi tzv. specifické (vývojové) poruchy chování (SPCH, SVPCH). Na rozdíl od poruch chování (PCH) se jedná osyndromy vrozené (vznikající na bázi dědičnosti, případně negativními zásahy vdobě těhotenství či při porodu), nebo získané časně po porodu (vesměs vobdobí kojeneckém, do jednoho roku života) ajejich projevy jsou pro dítě zpočátku obtížně ovlivnitelné.

Výše uvedené termíny se používaly až do počátku devadesátých let minulého století, postupně iv rámci našeho „otevírání se světu“ se odborná terminologie začala sjednocovat sterminologií používanou vzápadním světě. Jedná se oterminologii vycházející vesměs zmezinárodní lékařské terminologie. Ta ale opět zahrnovala pouze problematiku dětí. Přibližně od počátku 21. století začala iv této oblasti být více brána vpotaz také problematika hyperaktivních dospělých.

1.1 Současná terminologie – ADHD, hyperkinetický syndrom

Podle amerického Diagnostického statistického manuálu duševních poruch (dříve užívaná verze DSM-IV, nyní DSM-V, viz obrázek 1) se od devadesátých let užívá stále více termín ADHD – syndrom poruchy pozornosti shyperaktivitou nebo bez ní (ADD – to je podle DSM-IV aDSM-Vchápáno jako podtyp ADHD). Někdy se setkáváme is označením UADD (generalizovaná porucha pozornosti – bez hyperaktivity) – týká se dětí, ukterých se kromě poruchy pozornosti projevuje ihypoaktivita, tento termín ale není unás příliš rozšířen. Syndrom ADHD pak tvoří dle DSM-Vtři subtypy, ADHD spřevažující poruchou pozornosti (dříve nazývaný převážně nesoustředěný typ), ADHD spřevažující motorickou hyperaktivitou aimpulzivitou (dříve zvaný hyperaktivně impulzivní typ) akombinovaný typ (in Čermáková, Papežová, Uhlíková, 2013).

Obr. 1 Klasifikace DSM-V

Podle Mezinárodní klasifikace nemocí (MKN-10, WHO, viz obrázek 2) bývá současně užíván termín hyperkinetický syndrom. Utohoto syndromu se uvádějí dva subtypy – „porucha pozornosti aaktivity“ a„hyperkinetická porucha chování“, která již bývá komplikovanější, neboť kromě poruchy pozornosti aaktivity bývá přítomna také porucha chování (např. agresivita, opoziční jednání). Jedná se vpodstatě opřidružení poruchy chování ksyndromu ADHD.

Obr. 2 Klasifikace MKN-10

Pojem hyperkinetická porucha nebo hyperkinetický syndrom bývá častěji využíván ve zdravotnictví, ve školské av pedagogickopsychologické poradenské praxi jsme si zvykli více využívat termín ADHD. Oba termíny ale vpodstatě zahrnují poruchu pozornosti a poruchu aktivity (ive smyslu motorické hyperaktivity), termín ADHD přidává kporuše pozornosti navíc impulzivitu.

1.2 Subtypy ADHD

Jak již bylo uvedeno, podle DSM-Vse syndrom ADHD dělí na tři subtypy:

•ADHD spřevažující poruchou pozornosti;

•ADHD spřevažující motorickou hyperaktivitou aimpulzivitou;

•kombinovaný typ (smíšený) – jde okombinaci výše uvedených subtypů.

Vpopulaci je pak nejvíce zastoupen kombinovaný (smíšený) typ, bývá uváděn až u60 % jedinců, typ spřevažující poruchou pozornosti bývá zastoupen u30 %, nejméně se vyskytuje typ spřevažující motorickou hyperaktivitou aimpulzivitou bez poruchy pozornosti – pouze 10 % (viz obrázek 3).

Obr. 3 Zastoupení subtypů ADHD dle DSM-V

První typ spřevažující poruchou pozornosti bývá charakterizován výpadky pozornosti takového rázu, že jedinci sADHD působí jako duchem nepřítomní, okamžitě také reagují na podněty, které upoutají jejich pozornost, někdy zcela nevýběrově. Typické jsou potíže spamětí, často zapomínají na denní povinnosti, které mají plnit, jsou roztržití. Dále je pro tento typ charakteristická netrpělivost, vyhýbání se úkolům vyžadujícím trvalejší mentální úsilí (nebo jejich odkládání na „poslední chvíli“), snížená schopnost až neschopnost něco zorganizovat, včetně svých denních povinností, své práce. Tito jedinci nedokáží zcela adekvátně plánovat, odhadovat čas ajeho odpovídající využití. Nezvládají systematicky řešit úkoly, dokončovat práci, typická je pro ně ichaotičnost (Cahová, 2010). Kromě zapomínání na své povinnosti (zapomínání na pracovní schůzky, odevzdání práce aplnění některých úkolů) bývá typické izapomínání aztrácení věcí. Tyto obtíže bývají označovány jako poruchy exekutivních funkcí (porucha schopnosti plánovat, organizovat avykonávat činnosti), souvisejí is tzv. prokrastinací – oddalování vykonávání činností, jejich vykonání „na poslední chvíli“, případně až po daném termínu (více viz oddíl 2.6).

Pro druhý typ spřevažující motorickou hyperaktivitou aimpulzivitou je typická přetrvávající motorická aktivita, tzv. psychomotorický neklid, který se udospělých projevuje již jen vmírnější formě (na rozdíl od dětí, které nevydrží sedět na místě, vyskakují, pobíhají, padají ze židle atp.). Udospělých jde spíše opoposedávání, nutnost mít stále něco vruce, pohrávat si stužkou, svlasy, ošívat se, drbat se atp. Někdy bývají pozorovány istále se opakující pohybové stereotypie nebo různé zlozvyky – okusování nehtů, vydávání určitých zvuků apoužívání mluvních stereotypů. Přetrvává unich vnitřní neklid, který je nutí stále něco dělat, být „vakci“. Udospělých se pak projevuje zvýšenou činností, pracovitostí až sklonem kworkoholismu. Nudí je stereotypní, dlouhotrvající a„příliš klidné“ činnosti, jsou netrpěliví. Jednají rychle, impulzivně, bez rozmyšlení, ukvapeně. Charakteristická bývá imnohomluvnost, skákání do řeči, komentování slyšeného, časté dotazy. Tito jedinci nevydrží čekat, až na ně přijde řada, nevydrží dlouho sedět například včekárně ulékaře, na úřadech, stát ve frontách apodobně. Cahová uvádí (2010), že impulzivita je udospělých dominujícím příznakem anejzásadnější příčinou vzniku řady osobnostních rysů. Dá se rovněž říci, že zřejmě inejčastější příčinou psychosociálních potíží.

Kombinovaný typ je pak kombinací poruchy pozornosti, motorické hyperaktivity aimpulzivity, příznaky výše uvedených typů se sdružují.

Příklad zpraxe:

Při sezení sdospělým klientem mu byly nastíněny hlavní příznaky syndromu ADHD vdětství adospělosti stím, že pro zmírnění „dopadu reality“ mu bylo vysvětlováno, že škála projevů ADHD je velmi široká, příznaky se různě kombinují ajsou různé intenzity aže se málokdy stává, aby byly přítomny všechny av plné šíři. Klient se zamyslel apravil: „No, jak vás tak poslouchám akoukám na ten dotazník (byla mu předložena sebeposuzující škála), tak já mám snad opravdu úplně všechno.“

Další příklad zpraxe:

Vysokoškolská studentka musela absolvovat několikahodinovou přednášku bez přestávky. Plně se soustředit dokázala téměř celou první půlhodinu, pak jí již pozornost hodně unikala, musela se koncentrovat pomocí zvýšeného úsilí: „Musela jsem se přinutit dávat pozor, pomohlo mi zapisování přednášky. Měla jsem tendenci si povídat se sousedkou, komentovat to, co přednášející říká.“ Ke konci první hodiny pak už nedokázala sedět vklidu, poposedávala, kroutila se, hrála si stužkou, kreslila na záznamový list různé obrázky. Po hodině apůl již nevydržela aodběhla na toaletu, což jí velmi pomohlo abyla tak schopna vydržet na přednášce další hodinu, ale plně se soustředit již nedokázala: „…apak jsem to vzdala, už jsem nemohla, ikdyž mě to zajímalo. Musela jsem na vzduch aprostě jsem odešla, do konce už zbývala stejně jen půlhodina.“

1.3 Vznik avývoj ADHD, možnosti diagnostiky

Syndrom ADHD je vrozený neurovývojový syndrom, který se projevuje oslabením či narušením funkcí (dysfunkcí) těch oblastí mozku, které souvisejí stzv. exekutivními (výkonnými) funkcemi (Čermáková, Papežová, Uhlíková, 2013). Jedná se, jak vyplývá zvýše uvedeného, ofunkce související se zaměřením as udržením pozornosti, se sebeovládáním aplánováním. Podkladem je isnížená aktivita dopaminu, noradrenalinu az části iserotoninu (Paclt, 2007).

Mezi rizikové faktory vzniku avývoje syndromu ADHD lze zahrnout na jedné straně faktory dědičnosti, na druhé straně vlivy prostředí. Vsoučasné době bývá uváděn vysoký podíl genetických faktorů (až 60 %). Může se zde projevovat ivliv genetických odchylek, opět na bázi dědičnosti.

Jako další faktor pro vznik syndromu bývá uváděno drobné, minimální poškození centrální nervové soustavy vraných vývojových obdobích (Černá, 1999) – vdobě před narozením, při porodu ataké časně po porodu (kdy je centrální nervová soustava plodu anovorozence – zejména uchlapců – značně zranitelná), dále biochemické změny (např. nedostatek některých neurotransmiterů; in Paclt, 2007). Vznik syndromu ADHD bývá dáván do souvislosti rovněž snedostatkem okysličení plodu nebo novorozence (hypoxie), které ale vzniká spíše vlivem dlouhodobého nedostatku kyslíku než kratšími vlivy (Goetz, Uhlíková, 2009). Jako rizikové faktory bývají uváděny ipití alkoholu, kouření aužívání drog matkou během těhotenství, vlivy jejích různých onemocnění, která mohou vést knedostatečnému okysličení. Někteří autoři uvádějí ivlivy negativních zásahů či komplikací během porodu, jiní je popírají. Přesto bývá uváděn vyšší výskyt syndromu ADHD udětí předčasně narozených, nezralých as nízkou porodní hmotností (Goetz, Uhlíková, 2009).

Častá bývá také kombinace všech vlivů. Vněkterých případech nelze rizikové vlivy pro vznik ADHD jednoznačně určit.

Ulaické veřejnosti lze zaznamenat někdy imédii podporovaný výskyt teorií ovzniku hyperaktivity vlivem neadekvátní nebo nezdravé výživy (zvláště vdůsledku zvýšeného příjmu cukru) vdětství, případně během těhotenství matky. Tyto teorie nebyly ale nikdy vědecky prokázány (Hubáček, 2014). Prokázán byl pouze negativní vliv na zvýšení projevů hyperaktivity udětí, které ale již hyperaktivní byly – zaznamenávána je pak ještě více snížená schopnost koncentrovat pozornost, zvýšená motorická aktivita, impulzivita aafektivita. Proto je dodržování zásad zdravé výživy udětí (ale idospělých) sADHD důležité.

Table of Contents

Předmluva

Úvod

1. Syndrom poruchy pozornosti s hyperaktivitou (ADHD) – vymezení pojmu

1.1 Současná terminologie – ADHD, hyperkinetický syndrom

1.2 Subtypy ADHD

1.3 Vznik a vývoj ADHD, možnosti diagnostiky