Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. et Mgr. Jana Mlýnková

učebnice pro obor sociální činnost
2., doplněné vydání

Pečovatelství 1. díl
učebnice pro obor sociální činnost
2., doplněné vydání

Recenze: PhDr. Jana Uhrová

© Grada Publishing, a.s., 2016
Cover Photo © Allphoto, 2016

Autorka i nakladatelství děkují společnosti Linet spol. s r.o. za zapůjčení obrázků 30–33, společnosti Soral & Hanzlik s.r.o. za zapůjčení obrázku P1 a společnosti ConvaTec Česká republika s.r.o. za zapůjčení obrázku P4 a finanční podporu publikace.

Obrázek P7 byl otištěn s laskavým svolením společnosti Nutricia a.s.

Obrázky P2 a P6 byly otištěny s laskavým svolením společnosti Hartmann – Rico a.s.

Obrázky 8–18 a 20 byly převzaty z knihy Páral, J.: Malý atlas obvazových technik. Praha, Grada Publishing, a.s., 2008. Autorem ilustrací PhDr. Josef Bavor.

Obrázky 5, 19, 25, 26, 29, 36, 40, 42, 46, 47, 53, 58, 61 přepracoval podle návrhů autorky Karel Mikula.

Obrázek 49 Petr Žalmánek.

Ostatní obrázky a fotografie dodala autorka.

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
jako svou 6383. publikaci
Odpovědná redaktorka Mgr. Ivana Podmolíková
Sazba a zlom Karel Mikula
Počet stran 256 + 4 strany barevné přílohy
2. vydání, Praha 2016
Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

Názvy produktů, firem apod. použité v knize mohou být ochrannými známkami nebo registrovanými ochrannými známkami příslušných vlastníků, což není zvláštním způsobem vyznačeno.

Postupy a příklady v této knize, rovněž tak informace o lécích, jejich formách, dávkování a aplikaci jsou sestaveny s nejlepším vědomím autorů. Z jejich praktického uplatnění však pro autory ani pro nakladatelství nevyplývají žádné právní důsledky.

ISBN 978-80-271-9458-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-9457-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-0131-3 (print)

1Úvod do pečovatelství

Vzdělávací cíle

Po prostudování kapitoly je student schopen:

■Charakterizovat termín pečovatelství, cíle a rysy pečovatelství.

■Popsat vývoj oboru pečovatelství.

■Vyjmenovat kompetence pečovatele.

■Vysvětlit význam Československého červeného kříže.

1.1Charakteristika a cíle pečovatelství

Zdraví je jednou ze základních podmínek kvalitního a spokojeného života lidí. Světová zdravotnická organizace definuje zdraví jako „stav úplné fyzické, psychické a sociální pohody, nejen jako nepřítomnost nemoci“ (Kol. autorů, 2005, s. 5). Zdraví je významné jak pro jedince samotného, tak pro jeho nejbližší, rodinu, přátele, ale i pro celou společnost. Úroveň zdraví populace ovlivňuje její celkový vývoj, hospodářský a ekonomický růst, zvyšování životní úrovně.

Význam pečovatelství se od konce 20. století začíná měnit. Stárnutí populace je jedním z významných demografických rysů současné doby. Je to proces, v jehož průběhu se postupně mění struktura obyvatelstva tak, že se zvyšuje podíl osob starších 60 let a snižuje se podíl osob mladších 15 let. Zároveň v naší společnosti žije mnoho lidí s fyzickým, mentálním či jiným handicapem, kteří potřebují k zajištění svých potřeb stálou přítomnost druhé osoby. Nejbližší rodinní příslušníci tuto roli zpravidla neplní, např. z ekonomických či jiných důvodů, proto je třeba zajistit péči jinou, kvalifikovanou osobou. Zde hraje pečovatel nebo pečovatelka nezastupitelnou sociální i zdravotní roli, a to v domácí i institucionální péči nebo např. formou osobní asistence. Pomoc pečovatelů bude více a více žádaná a potřebná.

1.1.1Hlavní cíle pečovatelství

Při definování cílů pečovatelství můžeme vycházet z cílů ošetřovatelství, neboť oba obory jsou si podobné a mají mnoho styčných ploch.

Úkoly pečovatelství

■Pomáhat jednotlivci, rodině, skupinám dosáhnout tělesného, duševního a sociálního zdraví a pohody.

■Podpořit jejich pozitivní zdraví, tj., aby se náš klient aktivně podílel na péči o vlastní zdraví a byl ochoten o sebe pečovat.

■Provádět prevenci onemocnění.

■Zajišťovat ordinace lékaře – např. podat klientovi připravené léky nebo připomenout, aby klient léky užil, dodržovat rehabilitační režim.

■Snižovat negativní vliv onemocnění na celkový stav jedince, předcházet dalším onemocněním a komplikacím.

■Nacházet a uspokojovat potřeby klientů s porušeným zdravím, osob zdravotně postižených nebo s nevyléčitelným onemocněním.

Zjednodušeně můžeme říci, že cílem pečovatelské práce je poskytování služeb seniorům a osobám se zdravotním, mentálním či jiným handicapem, které nejsou schopny si zajistit své potřeby a denní úkony vlastními silami. Touto pomocí je možné zajistit co nejdelší setrvávání klienta v domácím prostředí.

1.1.2Charakteristické rysy pečovatelství

■Pečovatel poskytuje aktivní péči, tedy péči vstřícnou, kterou odborník sám nabízí.

■Péče je poskytována individualizovaně, vychází z individuálních potřeb klienta.

■Péče respektuje nejnovější vědecké poznatky.

■Pečovatel chápe klienta komplexně, tj. holisticky, pojímá jej jako biologický, psychosociální a duchovní celek.

■Péči poskytuje tým pečovatelů.

■Péče má preventivní charakter – pečovatel je zaměřen především na podporu zdraví, avšak respektuje i sekundární a terciární prevenci.

1.1.3Uplatnění pečovatele

Pečovatel zajišťuje u svých klientů činnost ošetřovatelskou (pečuje) a sociální. Přímá práce s uživatelem sociálních služeb (klientem) zahrnuje následující oblasti, v nichž se pečovatel může uplatnit:

■činnosti v domácím prostředí seniorů – jde především o saturaci základních a vyšších potřeb (potřeby nemocných viz dále), zajištění nákupů, doprovod k lékaři, na vyšetření, pobyt s klientem v domácím prostředí po různě dlouhou dobu podle jeho potřeb; v těchto případech je pečovatel zaměstnán např. u agentur domácí péče, u humanitární organizace Charita apod.

■péče o osoby s fyzickým, duševním, mentálním a jiným handicapem a nesoběstačné klienty různého věku – pečovatel zajišťuje např. hygienickou péči, příjem potravy, tekutin apod.

■činnosti v institucionální péči – v domovech pro seniory, domovech s pečovatelskou službou apod.

■péče o děti s mentálním a jiným postižením v domácí či institucionální péči – v dětských centrech, denních stacionářích apod.

■péče o klienty závislé na omamných látkách, provádění terciární prevence – streetworking

1.1.4Kompetence pečovatele

Termín kompetence znamená pravomoc, rozsah působnosti. V našem případě jde o rozsah činností/postupů, které pečovatel může vykonávat po ukončení kvalifikačního studia.

Přesný výčet kompetencí a výkonů, jež může pečovatel vykonávat, uvádí vyhláška č. 505/2006 Sb., kterou se provádějí některá ustanovení zákona o sociálních službách. Uvedeme si výčet činností, které pečovatel zajišťuje a je za ně osobně odpovědný:

■osobní asistence – pomoc při stravování, osobní hygieně, pohybu a přemísťování

■nácvik dovedností pro zvládání péče o vlastní osobu, nácvik soběstačnosti

■pomoc při obstarávání osobních záležitostí – doprovod klienta na úřad, k lékaři, na vyšetření, na terapii, do jiných institucí

■péče o domácnost klienta – úklidové práce, praní a žehlení prádla, nákupy podle přání klienta

■průvodcovské a předčitatelské služby

■provádění fyzioterapeutické péče podle pokynů, aktivní a pasivní cviky

■edukační (vzdělávací) činnosti – nácviky dovedností (jak si namazat chleba), edukace za účelem zlepšení či udržení zdraví a kvality života

■zprostředkování návazné péče či pomoci

■pomoc při vytváření integrační strategie a plánů k začlenění jednotlivce či etnické skupiny do společnosti – tvorba individuálního plánu klienta, zprostředkování kontaktu se společenským prostředím

■kontakt s rodinou a nejbližšími osobami klienta

1.2Nárys vývoje pečovatelství

Z historického hlediska můžeme rozlišit tři vzájemně se překrývající vývojové linie péče.

■Nejstarší, laická péče – nemocní si ji poskytují sami (tzv. sebepéče), nebo s pomocí rodinných příslušníků. V dávných dobách ji také poskytovali lidoví léčitelé a porodní báby.

■Druhý typ péče se vyvinul s příchodem křesťanství v 9. století a nazýváme ji charitativní péče. Ta byla zaměřena na chudé, mentálně, fyzicky a jinak handicapované jedince, osamělé staré osoby bez přístřeší. Byla a dosud je zajišťována církevními organizacemi.

■Třetí typ péče vznikl na konci 19. století, kdy můžeme hovořit o organizované léčebné, ošetřovatelské a sociální péči o nemocné. V této době došlo k velkému rozmachu medicínských poznatků, v oblasti sociální vznikaly zákony, které řešily např. situaci osob s postižením.

Ještě v 19. století se většina lidí léčila doma a byla ošetřována členy rodiny. V bohatších rodinách péči poskytovaly služky nebo ošetřovatelky. Neškolené ošetřovatelky však měly skutečně nízké sociální postavení. V nemocniční službě bylo mnoho žen pocházejících z nižších vrstev obyvatelstva a za svou práci byly skromně ohodnocovány.

1.2.1Pečování ve středověku

Počátky organizované péče o nemocné a potřebné můžeme v českých zemích sledovat již v 10. století, kdy vznikaly na území Prahy první hospice. Byly to útulky pro pocestné a osoby, které cestovaly do cizích zemí za účelem obchodování. Později byly hospice zřizovány pro chudé, opuštěné a nemajetné osoby bez přístřeší, nemocné, sirotky a nechtěné děti. Péči poskytovaly náboženské řády, které viděly své poslání ve službě trpícím a potřebným. Vedle svých klášterů zakládaly první špitály, jež zajišťovaly zabezpečení základních potřeb – střechu nad hlavou, alespoň částečnou obživu, lůžko a teplo. O léčení a kvalitním pečování o nemocné nemohla být ve středověké době řeč. Špitály měly spíše sociální a preventivní charakter. Pobytem ve špitálech byl zachráněn nejeden lidský život. Pečovatelství představovalo laickou službu trpícímu člověku a mělo vysoce humánní charakter. O nemocné pečovali členové a členky církevních ošetřovatelských řádů bez jakéhokoliv odborného vzdělání. Péči poskytovali na základě postupného získávání praktických zkušeností.

Významnou postavou počátků ošetřovatelské péče o potřebné a nemocné u nás byla Anežka Přemyslovna (obr. 1), která žila ve 13. století. Byla to sestra českého krále Václava I. Jejím otcem byl český král Přemysl Otakar I. Založila v Praze několik klášterů, první v roce 1233 U sv. Haštala, kde byl umístěn i špitál. Anežka Česká založila také ošetřovatelský řád Křižovníků s červenou hvězdou, který při pečování o nemocné vycházel z pravidel vypracovaných Anežkou. V pozdějších letech byla Anežka Přemyslovna pokládána za zakladatelku českého ošetřovatelství.

Obr. 1 Anežka Přemyslovna (zdroj: Staňková, 2001, s. 7)

Další ošetřovatelské řády, které se věnovaly péči o nemocné

■Suverénní vojenský a špitální řád sv. Jana Jeruzalémského – řád maltézských rytířů, původně nazývaný johanité, vznikl v Jeruzalémě a do českých zemí přišel ve 12. století

■Řád sv. Lazara – pochází také z Jeruzaléma; tento řád se věnoval péči o nemocné s leprou (přenosné infekční onemocnění, tehdy neléčitelné)

■diakonky – pracovaly kromě špitálů a lazaretů také v domácnostech

■řád Milosrdných bratří – vznikl ve Španělsku, na našem území začal působit od 17. století

■řád sv. Alžběty – působil ve své nemocnici v Praze od počátku 18. století

■řád sv. Karla Boromejského (boromejky) – působily ve své nemocnici v Praze na Malé Straně

Pečovatelská služba poskytovaná potřebným byla nesmírně náročná a pochopitelně málo placená. Mezi civilními pečovatelkami a ošetřovatelkami byly i osoby poznamenané hanbou a prostitucí, které ošetřovatelskou činnost vykonávaly z donucení. Tímto způsobem např. Marie Terezie snižovala prostituci.

1.2.2Války a vývoj péče o raněné a nemocné

Vývoj péče o nemocné souvisel s válkami. Velký počet raněných vojáků, stálé infekce, nedostatečná hygiena lazaretů a nedostatečné odborné znalosti lékařů i pečujících osob vyvolávaly potřebu lékařské a ošetřovatelské péče.

O zvýšení úrovně ošetřovatelské péče o raněné vojáky se zasloužil švýcarský kupec Henri Dunant (čte se Ánry Dynán, 1828–1910), který byl svědkem nelidského utrpení vojáků v bitvě u Solferina v roce 1859, kde bojovala francouzská vojska proti rakouské armádě. Byl tak nemile překvapen utrpením mladých, zraněných a sténajících mužů, že jim sám začal poskytovat péči. Vyvinul značné úsilí k tomu, aby vznikla organizace, jež by poskytovala péči raněným lidem. V roce 1864 byla v Ženevě založena mezinárodní organizace Červený kříž. Bylo to dosud největší humanitární hnutí, jaké kdy svět poznal. V mezinárodním Červeném kříži byly sdruženy organizace jednotlivých států. Dnes pomáhají nejen oblastem, kde řádí válka, ale starají se o oběti záplav, zemětřesení, zasahují v zemích, kde se šíří infekční nemoci apod.

Zásadní zlom v rozvoji pečování o nemocné přinesla krymská válka (1853–1856). Na Krymu bojovala ruská vojska proti anglické a francouzské straně. Anglická vláda vyslala na bojiště vzdělanou ošetřovatelku Florence Nightingalovou (čte se florens najtingelovou, 1820–1910) (obr. 2). S pečováním o nemocné se seznámila v Anglii, Německu a ve Francii. Se skupinou ošetřovatelek se v lazaretu starala o raněné vojáky, organizovala ošetřovatelskou službu, uvedla do provozu prádelnu, zavedla hygienická pravidla, která tam dosud neexistovala. Tak se podstatně snížil počet infekčních onemocnění a úmrtnost vojáků.

Obr. 2 Florence Nightingalová (zdroj: Švejnoha, 2004, s. 13)

Na druhém pólu fronty, tj. na ruské straně, pečoval o raněné ruský lékař Nikolaj Ivanovič Pirogov (1810–1881). Na Krym přivedl skupinu ošetřovatelek, jež byly odborně vycvičeny v ošetřovatelské péči.

1.2.3Vývoj ošetřovatelského a sociálního školství

Jistý posun v péči o nemocné můžeme sledovat v 19. století, kdy se začínají objevovat názory, že pečování má být prováděno osobou, která disponuje určitým vzděláním a vědomostmi. Vzdělání představuje záruku, že pečovatelka bude umět poskytnout kvalitní péči. Na myšlenku vzdělané pečovatelky měl pozitivní vliv rozvoj medicíny a vznik prvních nemocnic na konci 18. století. Tento vývojový trend si vynutil postupné zakládání ošetřovatelských škol.

První ošetřovatelská škola vznikla v Londýně v roce 1860 zásluhou Florence Nightingalové. Škola připravovala ošetřovatelky pro nemocniční i domácí službu. Florence vytvořila vůbec první koncepci ošetřovatelství.

Ošetřovatelské školy jako vzdělávací instituce v naší zemi jsou poměrně mladé. Myšlenka, jak vzdělávat ošetřovatelky pro domácnost, se zrodila v Ženském výrobním spolku českém, jenž byl založen v rámci emancipačního hnutí v roce 1871 Karolinou Světlou v Praze. Tento spolek zřídil v roce 1874 první školu pro ošetřování nemocných. Nebyla to škola v dnešním slova smyslu. Šlo o nestejně dlouhé několikaměsíční kurzy, jichž bylo realizováno pouze pět.

Byla to první ošetřovatelská škola svého druhu v Rakousku-Uhersku (české země byly jeho součástí). Posluchačky zde získaly teoretické a praktické znalosti a dovednosti pod vedením českých lékařů, učitelů lékařské fakulty. Kurzy byly pro posluchačky pořádány zdarma, platil se pouze poplatek ve výši jeden zlatý jako příspěvek na učební pomůcky. Posluchačky kurzů byly rozděleny na řádné a mimořádné. Řádná posluchačka byla ta, která se prokázala „vysvědčením o mravnosti“, absolvovala praktická cvičení v chorobinci a na konci kurzu se podrobila závěrečným zkouškám. Mimořádné posluchačky byly paní a dívky, které docházely pouze na přednášky, neúčastnily se praktické výuky a neskládaly závěrečné zkoušky. Chtěly se pouze dozvědět informace pro svou vlastní potřebu, aby si dovedly poradit při ošetřování nemocného člena rodiny. Pro řádné posluchačky byla navíc organizována výuka německého jazyka, aby se mohly domluvit v německých rodinách. Škola neměla dlouhého trvání, po pěti kurzech zanikla. Přesto je třeba ocenit, že to byla první škola na území Rakouska-Uherska, která vzdělávala mladé ženy v péči o nemocné. V roce 1882 vznikla ošetřovatelská škola ve Vídni (Rudolfinerhaus).

Poté, co zanikla škola pro ošetřování nemocných, se ve vzdělávání ošetřovatelek nepokračovalo. Teprve v roce 1916 byla v Praze otevřena Státní dvouletá ošetřovatelská škola, která zůstala v činnosti až do roku 1948. Škola měla vysokou odbornou, zejména teoretickou úroveň. V prvních letech její existence ukončovalo studium 10–15 dívek v jednotlivých kurzech, později byl počet absolventek mnohem vyšší. V době první republiky byla škola po určitou dobu pod záštitou Československého červeného kříže (dále ČSČK). ČSČK pozval tři zkušené americké sestry, aby pomohly zvýšit úroveň instituce a prestiž ošetřovatelského povolání. Miss Parsons (americká sestra) a její asistentky vypracovaly koncepci teoretické a praktické výuky. Po odchodu amerických sester se v roce 1923 stala první ředitelkou školy Sylva Macharová, která absolvovala ošetřovatelskou školu ve Vídni.

V době první republiky i během 2. světové války byly zakládány další dvouleté ošetřovatelské školy. Čtyřleté studium vzniklo až v roce 1948.

První sociální škola

V roce 1918 byla v Praze otevřena Ženská vyšší škola pro sociální péči, která připravovala v jednoletém studiu sociální pracovníky. Vyšší škola přijímala ke studiu ženy od 18 let s předchozím středoškolským vzděláním. Vybudovat tento typ školy bylo dávným přáním dr. Alice Masarykové, dcery prezidenta T. G. Masaryka. Angažovala se v sociální oblasti a byla velmi činnou členkou ČSČK. Cílem ČSČK bylo věnovat se zdravotnímu stavu obyvatel, jejich sociální situaci, posílit zdravotní výchovu obyvatelstva pořádáním ošetřovatelských kurzů pro veřejnost, podílet se na odborném výcviku ošetřovatelek. Snažil se o zlepšení zdravotního stavu mužů, kteří se vrátili z války s tělesným postižením nebo jinak podlomeným zdravím. Vznik školy tedy úzce souvisí s úkoly, které si ČSČK stanovil.

Absolventky školy pro sociální péči byly průkopnice v oblasti sociální péče a pečovatelství. Je třeba si uvědomit, že dosud u nás neexistoval podobný typ školy. Je zajímavé, že zde studovaly i ženy, jež absolvovaly ošetřovatelskou školu, chtěly si zvýšit a doplnit vzdělání, a získat tak širší okruh znalostí a dovedností. Absolventky školy se mohly uplatnit:

■ve veřejném zdravotnictví – jako inspektorky bytů, zdravotní úřednice v obci, ve spolcích proti tuberkulóze, protialkoholních spolcích, ve spolcích pro kojence, jako ošetřovatelky ve školách apod.

■v péči o mládež a v lidovýchově – jako úřednice v sirotčincích, ve spolcích pro péči o mládež (České srdce), jako úřednice při soudech o mládež, v poradnách pro volbu povolání, jako vychovatelky zanedbané mládeže, učitelky v kurzech pro veřejnost, v kurzech pro výchovu pěstounek apod.

■ve všeobecném chudinství – jako úřednice chudinských ústavů, v péči o sirotky, invalidy a pozůstalé po padlých vojínech apod.

Škola zajišťovala přednášky v následujících oborech:

■sociální lékařství – byly sem zahrnuty např. tyto předměty: praktická hygiena, sociální instituce, hygiena ženy-matky, hygiena dítěte

■pedagogicko-psychologický obor – zahrnoval např. předměty obecná psychologie, pedopsychologie, patopsychologie, odborná pedagogika

■právní obor – občanská nauka, občanské právo, rodinné, trestní právo, veřejné pojišťování a další

Vedle těchto hlavních předmětů se posluchačky učily účetnictví, vaření, stenografii.

Praktická výuka byla zajišťována v sociálních ústavech, v Jedličkově ústavu, pracovních dílnách, úřadovnách, poradnách apod.

Po zrušení této školy byla otevřena v roce 1936 Masarykova státní škola zdravotní a sociální péče v Praze, aby připravila posluchačky pro kurativní péči. Při škole byl i internát. Výše školného a internátního poplatku daleko přesahovaly možnosti širších vrstev obyvatelstva. Škola přijímala pouze maturantky.

1.2.4Alice Masaryková

Alice Masaryková (1879 ve Vídni – 1966 v Chicagu) (obr. 3) zaujímá v rozvoji sociální péče nezastupitelné místo. Studovala na dívčím gymnáziu Minerva v Praze. Jako jedna z prvních žen začala studovat vysokou školu. Nastoupila na lékařskou fakultu, ale studium ji neuspokojovalo. Z toho důvodu přešla na filozofickou fakultu, kde se věnovala historii a filozofii. Svá zahraniční studia sociologie absolvovala na univerzitě v Lipsku a v Chicagu. Po návratu ze studijních pobytů se začala věnovat sociální péči. Založila Ženskou vyšší školu pro sociální péči v Praze v Holešovicích, která byla později přejmenována na Vyšší školu sociálního zabezpečení a studium bylo rozšířeno na dva roky. Masaryková zde učila. Škola byla otevřena právě včas. Konec války představoval katastrofální životní podmínky pro většinu lidí. Přišla s nápadem založit na Slovensku Ústav Milana Rastislava Štefánika v Turčianském Svatém Martinu, který měl vychovávat slovenské sociálně zdravotní pracovnice. Ústav byl za přítomnosti prezidenta republiky slavnostně otevřen v roce 1926.

Obr. 3 Alice Masaryková (zdroj: Švejnoha, 2003)

V roce 1918 byla dr. Alice Masaryková jmenována první předsedkyní ČSČK. Spolupracovala s americkým a britským Červeným křížem, kde hledala pomoc při řešení sociálních podmínek v Československé republice a zejména na Slovensku. V oblasti Slovenska a Podkarpatské Rusi, která byla součástí ČSR, byla sociální a zdravotní situace obyvatel mnohem horší než v Čechách.

Alice Masaryková se vzdala funkce předsedkyně na konci roku 1938 a odjela do ciziny, kde pokračovala ve své práci. Nad Československou republikou se začala stahovat nacistická mračna a po mnichovském diktátu dr. Masaryková nemohla již déle zůstat ve své zemi. V zahraničí dále pracovala ve prospěch naší republiky a ČSČK. V roce 1940 gestapo obsadilo budovu ČSČK, nacisté zničili nebo zabavili veškerý majetek a ČSČK byl na celém území naší republiky zrušen.

V září roku 1945 se spolu s bratrem Janem Masarykem, pozdějším ministrem zahraničí, vrátila do vlasti. Jeho tragická smrt a převzetí státní moci komunisty v roce 1948 ji vedly k druhé emigraci. Usadila se v USA, kde zemřela v českém domově pro seniory. V roce 1994 se Český červený kříž postaral o převoz ostatků své zakladatelky. Alice Masaryková byla pohřbena do rodinné hrobky v Lánech.

1.3Samostudium

K zapamatování

■cíle pečovatelství

■Anežka Přemyslovna, Henri Dunant, Nikolaj Ivanovič Pirogov, Florence Nightingalová

■Ženská vyšší škola pro sociální péči

■dr. Alice Masaryková, Československý červený kříž

Kontrolní otázky, cvičení

1.Vyjmenujte kompetence pečovatele.

2.V jakých sociálních oblastech se může pečovatel uplatnit?

3.Jaké znáte vývojové linie ošetřovatelské péče?

4.Charakterizujte zakladatelku českého ošetřovatelství a v čem spočívá její význam.

5.Jaký význam měly války pro rozvoj pečování?

6.Popište počátky ošetřovatelského a sociálního školství.

7.Jaké cíle své činnosti si stanovil ČSČK? Která významná osoba je spjata s touto organizací a co o ní víte?

Literatura

■JAROŠOVÁ, D. Péče o seniory. Ostrava: Ostravská univerzita v Ostravě, Zdravotně sociální fakulta, 2006.

■KAFKOVÁ, V. Z historie ošetřovatelství. Brno: Institut pro další vzdělávání pracovníků ve zdravotnictví, 1992.

■KOLEKTIV AUTORŮ. Základy ošetřování nemocných. Praha: Karolinum, 2005.

■MLÝNKOVÁ, J. Ošetřovatelství a Československý červený kříž. In: Diagnóza v ošetřovatelství, 2009, roč. 5, č. 2, s. 18.

■ŠVEJNOHA, J. Alice Masaryková, první předsedkyně Československého červeného kříže. Praha: Český červený kříž, 2003.

■ŠVEJNOHA, J. Florence Nightingalová, zakladatelka dobrovolné ošetřovatelské péče. Praha: Úřad ČČK, 2004.

2Ošetřovatelský proces apotřeby nemocných

Vzdělávací cíle

Po prostudování kapitoly je student schopen:

■Vyjmenovat avlastními slovy popsat jednotlivé fáze ošetřovatelského procesu.

■Vypracovat plán péče ukonkrétního klienta.

■Pracovat sošetřovatelskou dokumentací.

Příprava studenta na nové učivo

Zpsychologie osobnosti si zopakujte potřeby člověka aMaslowovu pyramidu potřeb.

2.1Charakteristika afáze ošetřovatelského procesu

2.1.1Charakteristika ošetřovatelského procesu

Ošetřovatelský proces je základním metodickým rámcem pro realizaci cílů ošetřovatelství. Lze jej súspěchem po určité úpravě využívat iv pečovatelství. Umožňuje zaujmout individualizovaný přístup košetřování klienta vinstitucionální aterénní péči (tj. vdomácím prostředí klienta). Je to způsob řešení praktických ošetřovatelských asociálních situací vycházející zinterakce mezi klientem apečovatelem. Realizuje se vpěti fázích (obr. 4):

■zhodnocení nemocného = zjišťování informací

■stanovení problému klienta = ošetřovatelské asociální diagnózy

■stanovení intervencí/výkonů vrámci ošetřovatelské péče

■provedení navržených opatření = realizace ošetřovatelských intervencí

■zhodnocení efektu poskytnuté péče

Jednotlivé fáze se prolínají aopakují. Pečovatel musí nejprve klienta poznat, zjistit jeho problémy zošetřovatelského asociálního hlediska, rozhodnout se ve spolupráci sklientem, případně sjeho rodinou, pro správný avhodný postup péče.

Ošetřovatelský proces je série vzájemně propojených činností, které se provádějí ve prospěch klienta, případně za jeho spolupráce, aovlivňuje přístup pečovatele ke klientům.

Obr. 4 Fáze ošetřovatelského procesu

2.1.2Fáze ošetřovatelského procesu

1. fáze – zhodnocení klienta

Nejprve musí být pečovatel oklientovi důkladně informován, ato ze dvou hledisek:

■zhlediska klientova aktuálního stavu

■zhlediska předchozího vývoje problémů, včetně sociální situace acharakteristiky jeho osobnosti

Je nezbytné, aby pečovatel provedl pečlivé zhodnocení klienta scílem získat co nejvíce potřebných informací. Pak je možné poskytovat kvalitní ošetřovatelskou asociální péči.

Hodnocení klienta má dvě části. Pečovatel nejprve získá informace oklientovi, tedy odebere ošetřovatelskou asociální anamnézu, poté provede zhodnocení současného stavu klienta. Jako první získá pečovatel informace, které jsou nezbytné pro okamžité zahájení ošetřovatelské asociální péče, event. pro zajištění ordinací lékaře (např. při změně diety přestane pečovatel nakupovat nevhodné potraviny).

Jsou to:

■identifikační údaje, které umožní zajistit kontakt sklientem

■současný zdravotní asociální stav ovlivňující další péči

2. fáze – ošetřovatelská asociální diagnóza

Je výsledkem zpracování informací oklientovi. Vztahuje se kpotřebám aproblémům klienta, které mohou být saturovány ošetřovatelskými asociálními intervencemi ačinnostmi. Cílem této fáze je společně sklientem najít to, co ho trápí, čím je ohrožen, co si sám nezajistí. Znamená to, že identifikujeme (určíme, stanovíme) ošetřovatelské asociální diagnózy, tj. problémy apotíže klienta. Ty seřadíme podle priorit, tedy podle míry závažnosti/významu. Při stanovení ošetřovatelské asociální diagnózy bereme vúvahu vedle odborných znalostí pečovatele istanovisko klienta. Jinak řečeno – klient může své problémy vidět odlišně než pečovatel.

Příklady názorové neshody pečovatele aklienta

■Klient neshledává nedostatečný příjem potravy jako závažný problém. Pečovatel je opačného názoru.

■Klient nevidí nic špatného na tom, že obden užívá léky podporující vyprazdňování střev. Pečovatel však namítá jiné řešení problému, snímž klient nesouhlasí.

■Pečovatel upozorňuje klienta na nedostatečný příjem tekutin. Klient je přesvědčený, že necelý litr tekutin za den je dostačující.

Stanovení problému (diagnózy) nesmí být formální.

3. fáze – plán ošetřovatelské asociální péče

Výsledkem této fáze je stanovení plánu péče oklienta, tj. vjakém pořadí budeme společně řešit problémy klienta. Je třeba si ujasnit, co pro klienta učiní pečovatel, co může vykonat rodina aklient sám. Plánování individualizované péče se týká dvou oblastí:

■Nejprve stanovíme cíle péče aočekávané výsledky péče.

■Poté je třeba vypracovat individuální plán ošetřovatelské asociální péče, stanovit intervence, kterými chceme dosáhnout stanovených cílů (tab. 1).

Tab. 1 Příklad jednoduchého plánu péče (uvedené problémy nejsou vyčerpávající, pouze ilustrativní)

Ošetřovatelský plán:

Jméno klienta:

Potřeby klienta

Cíle péče

Plánování péče

Realizace péče

Hodnocení péče

31. 8. nedostatek tekutin

klient bude dostatečně hydratován

(zavodněn)

nabízet tekutiny po hodině,

sledovat azaznamenávat příjem avýdej tekutin*

po hodině podáváme vhodné tekutiny,

zaznamenáváme příjem tekutin

1. 9. podávány tekutiny po hodině vdostatečném množství, klient nepociťuje žízeň

31. 8. zácpa

31. 8. snížená hybnost

31. 8. neschopnost klienta uvařit si

31. 8. neschopnost klienta vést domácnost

31. 8. izolace klienta od okolí

* Příjem avýdej tekutin (zkratka P + V) = počítá se, kolik tekutin klient vypil, měří se množství moči za 24 hod.

4. fáze – vlastní realizace plánu péče = vlastní pečování

Vprůběhu této fáze plní pečovatel/rodina/klient své úkoly stanovené plánem péče. Pečovatel nadále získává ashromažďuje nové poznatky oklientovi, které pomohou modifikovat (změnit, upravit) ošetřovatelskou péči.

5. fáze – zhodnocení efektu poskytované péče

Zhodnocení účinnosti poskytnuté péče spočívá ve:

■zjištění, zda bylo dosaženo stanoveného cíle,

■změření úspěchu poskytnuté péče pomocí různých stupnic, škál, testů, např. stupnice kměření bolesti, testy soběstačnosti,

■získání dalších informací oklientovi, které pomohou upravit azměnit plán péče, pokud jsme nedosáhli stanovených cílů péče.

2.2Ošetřovatelská asociální dokumentace

Ošetřovatelská dokumentace je součástí celkové zdravotní asociální dokumentace oklientovi. Slouží kzaznamenávání ošetřovatelské asociální péče, jež je příjemcům (obyvatelům domovů pro seniory, klientům agentur domácí péče, pečovatelské služby) poskytována. Informace slouží pro všechny profesionály, kteří se zrůzného hlediska starají odotyčného klienta. Údaje slouží pečovatelům, sestrám, fyzioterapeutům (starší název je rehabilitační pracovník), lékařům apod. Základní ošetřovatelskou dokumentaci tvoří:

■vstupní ošetřovatelský asociální záznam – obsahuje ošetřovatelskou anamnézu, subjektivní hodnocení pečovatele (např. klient má suchou kůži, bude potřeba jej hydratovat), objektivní hodnocení klienta pomocí měřicích technik

■plán ošetřovatelské asociální péče – obsahuje ošetřovatelské diagnózy (problémy klienta), cíle péče, plán jednotlivých kroků (intervencí), hodnocení efektu poskytované péče, data ujednotlivých údajů

■výstupní ošetřovatelský asociální záznam – ošetřovatelská asociální zpráva, jež podává informace dalšímu zdravotnickému nebo sociálnímu zařízení, pokud je klient přemístěn či propuštěn domů

■záznamy ošetřovatelských testů – např. měření soběstačnosti, rizika vzniku dekubitů, škála deprese, mapa bolesti (obr. 5); mapa bolesti umožňuje klientovi, aby ukázal konkrétní místo, kde pociťuje bolest; pomocí koleček či jiných útvarů barevně zakresluje místa bolesti, vystřelování bolesti do jiných lokalit apod.; oškálách ahodnoticích systémech bude pojednáno vpříslušných kapitolách

Obr. 5 Mapa bolesti (zdroj: Křivohlavý, J. Bolest, její diagnostika apsychoterapie, 1992, s. 17. Podle M. S. Margolese, 1983)

2.3Potřeby nemocných

Péče oklienty vychází zhodnocení potřeb klientů ajejich saturace = uspokojování. Pojem potřeba chápeme jako projev nedostatku nebo nadbytku směřující kobnovení homeostázy (rovnováhy, pohody, optima). Potřeba pobízí kvyhledávání nějaké podmínky nezbytné kživotu, popř. vede kvyhýbání se určité podmínce, která je pro život nepříznivá. Potřeba je něčím, co lidská bytost nutně potřebuje pro svůj život avývoj.

Na začátku procesu uspokojování potřeb je objektivní nedostatek nebo přebytek. Člověk si tuto skutečnost uvědomuje, např. dochází kuvědomění pocitu žízně, hladu, bolesti apod. Vdalší fázi je člověk motivován kuspokojení potřeby, tedy vykoná určité aktivity vedoucí keliminaci nepříjemných pocitů, jimiž se potřeba projevuje. Každý člověk uspokojuje potřeby jiným způsobem – žádoucím nebo nežádoucím. Lidé spostižením jsou vsituaci, kdy své potřeby uspokojovat neumí, nemohou nebo zrůzných důvodů nechtějí.

Potřeby se během života člověka kvalitativně ikvantitativně mění. Co je prioritní avýznamné pro osoby středního věku, přestává být stěžejní ve věku seniorů.

Faktory ovlivňující uspokojování potřeb

■věk

■nemoc

■osobnost jedince

■kvalita mezilidských vztahů avazeb

■okolnosti, za nichž potřeba vznikla

Hierarchie potřeb podle Maslowa

Americký psycholog Abraham Maslow (1908–1970) byl představitelem humanistické psychologie, která byla inspirována existenciální filozofií. Ta se velmi zjednodušeně řečeno cíleně zaměřila na žití člověka, na bytí vůbec, ato prostřednictvím jedince. Maslow uznával existenci specifických lidských potřeb, jež motivují chování člověka.

Hierarchie uspořádání potřeb (obr. 6) znamená, že nižší potřeby musí být dostatečnou měrou uspokojeny dříve, než se uplatní potřeby vyšší. Jinak řečeno, pokud nejsou potřeby určitého stupně vhierarchii vdostatečné míře uspokojeny, další vzestupný krok nenastane.

Obr. 6 Hierarchie potřeb podle Maslowa (zdroj: Trachtová, E. Potřeby nemocného vošetřovatelském procesu, 1999, s. 15)

Fyziologické potřeby

Objevují se při porušení homeostázy organismu avyjadřují potřeby organismu sloužící kpřežití. Řadíme sem potřebu vzduchu, příjmu tekutin, příjmu potravy, vyprazdňování moči astolice, spánku aodpočinku, tepla apohodlí, být bez bolesti, sexuální aktivitu apod. Vdobě nemoci au seniorů jsou tyto potřeby pro dané jedince prioritní. Zpravidla mají přednost před ostatními vyššími potřebami.

Potřeby jistoty abezpečí

Představují potřebu vyhnout se ohrožení anebezpečí. Vyjadřují touhu po důvěře, spolehlivosti, stabilitě, ekonomickém zajištění, soběstačnosti, klidu apod.

Potřeby lásky asounáležitosti

Jsou také nazývány jako potřeba afiliační (afiliace = navazování těsného osobního kontaktu, vztahu) avyjadřují potřebu někoho milovat abýt milován, potřebu sounáležitosti, být sociálně integrován, někam patřit. Do popředí vystupuje zejména vdobě osamocení aopuštění.

Potřeby uznání, ocenění, sebeúcty

Diagnostika potřeb

2.4Samostudium

Literatura