Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

MILAN SYRUČEK

Michail Gorbačov
Uchránil Prahu od krveprolití?

© Milan Syruček, 2016
Photos © Archiv Fondu M. Gorbačova
© Grada Publishing, a. s., 2016

Vydala Grada Publishing, a. s., v Praze roku 2016 jako svou 6367. publikaci

Tisk Carter\Reproplus s.r.o

Grada Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, Praha 7

ISBN 978-80-271-9434-6 (ePub)
ISBN 978-80-271-9433-9 (pdf)
ISBN 978-80-271-0355-3 (print)

PŘEDMLUVA

POJÍ MĚ K VÁM ZVLÁŠTNÍ VZTAHY

Vážený čtenáři, dostáváš do rukou knihu známého spisovatele Milana Syručka, který svými knihami a blahodárnou činností publicisty udělal mnoho pro upevnění vzájemných vztahů mezi českým a ruským lidem. Jeho tvůrčí činnost, nakolik je mi známo, se vysoce cení českými čtenáři a také nynějším prezidentem Milošem Zemanem, dávným přítelem Ruska, který svým předvídavým a principiálním postojem pomáhá rozvoji přátelských vztahů mezi našimi zeměmi.

Vždy jsem pozorně sledoval historii vaší země. Pojí mě k ní zvláštní vztahy. Můj otec byl raněn, když se účastnil osvobozování Československa proti německo-fašistickým okupantům. Vyprávěl mi hodně o českém lidu a jeho kultuře. Mým blízkým studentským přítelem byl Zdeněk Mlynář, s nímž jsme později posuzovali mnohé aktuální politické problémy včetně příčin a možných důsledků pražského jara, perestrojky. Během našich mnohahodinových besed jsme se zabývali našimi základními pohledy na socialismus, demokracii a liberalismus. Tyto besedy se staly základem pro napsání mé knihy – dialogu „Reformátoři nebývají šťastnými“.

Mnohokrát jsem navštívil Československo. Zvláště jsem si zapamatoval nikoliv jednoduchá setkání s pracujícími v roce 1969, kdy ještě zůstávaly v živé paměti dramatické následky pražského jara. Nemohu také zapomenout mnohé otevřené rozhovory s prezidentem Václavem Havlem, prvním tajemníkem ÚV KSČ a iniciátorem kurzu reforem Alexandrem Dubčekem, premiérem Lubomírem Štrougalem, generálním tajemníkem ÚV KSČ Milošem Jakešem a dalšími.

Blízká setkání s těmito význačnými politickými činiteli vaší země měla vliv na můj kladný vztah k vaší „Sametové revoluci“ v roce 1989.

Dnes, stejně tak jako v letech přestavby, se do popředí vynořují otázky spojené s tím, aby se nepřipustila nová „studená válka“. To si dobře uvědomují mnozí pokrokově myslící politici a vedoucí činitelé našich zemí. Jak je známo, řešení těchto otázek věnuje mnoho sil váš prezident Miloš Zeman. Tyto řádky píšu na prahu mezinárodní konference, věnované EU, Rusku a evropské bezpečnosti, která se připravuje na září tohoto roku v Praze. Doufám, že kniha Milana Syručka přispěje k tomu, aby proběhla úspěšně.

Michail Gorbačov

23. června 2016

NEPŘEKROČITELNÝ PRÁH

NEDOVOLILI OMLUVIT SE

Cestou zAnežského kláštera ke Karolinu jsem se při našem rozhovoru, když jsem jí popisoval pamětihodnosti Prahy, mimo jiné zeptal Raisy Gorbačovové:

„Omluví se Michail Sergejevič za invazi sovětských vojsk do Československa?“

„Chtěl by, ale nedovolili mu to,“ tiše odpověděla.

„Kdo?“ vyzvídal jsem.

„Naše ivaše předsednictvo strany,“ povzdechla si.

Náš rozhovor se udál vdubnu 1987, kdy sovětský prezidentský pár přijel knám na návštěvu na pozvání prezidenta avlády Československé republiky. Vněkterých našich sdělovacích prostředcích se sice uvádělo, že Gorbačov byl včele stranické avládní delegace, ale nebyla to pravda. Vté době vSSSR již zrušili článek ústavy ovedoucí úloze strany, aproto manželé Gorbačovovi přijeli na státní, nikoliv také stranickou návštěvu. Nuance, kterou někteří unás stále nechtěli přiznat.

Gorbačov měl oficiální program, jeho žena Raisa svůj. Vjeho rámci navštívila výstavu děl českého umění z19. apřelomu 20. století apoté měla mít besedu se studenty Univerzity Karlovy. Byl jsem vAnežském klášteře jako novinář aRaisu jsem fotografoval, proto jsem stál vedle ní. Vtom chumlu přítomných oficiální tlumočnice uvízla někde vdavu, atak jsem se ujal překladu ana její žádost jsem ji poté doprovázel na setkání se studenty. Využil jsem toho, abych položil otázku, která ležela na srdci všem těm tisícům lidí, kteří tehdy tak spontánně vítali nového sovětského představitele jako symbol změn, které zasáhly jak Sovětský svaz, tak ovlivnily celé mezinárodní ovzduší. Překlad se snad povedl, zato fotografie se nezdařily. Ve spěchu jsem do fotoaparátu zasunul už použitý film. Zjistili to až vredakci časopisu Slovenka, jakmile film vyvolali. Požádali mě oněj, když ztelevize zjistili, že jsem Raisu fotografoval, az mých fotek chtěli vyrobit celé číslo. Bohužel se to nezdařilo, kpoužití byly snad jen dvě tři fotky.

PRAŽSKÉ JARO APERESTROJKA

To však není podstatné. Tehdejší jeho cesta knám byla jedním zpříkladů vztahu Gorbačova knaší republice, kterou si obzvláště oblíbil. Nevím, nakolik vtom hrála roli Raisa, kterou zbožňoval, často dal na její úsudek aona byla Prahou nadšena. Nebo také fakt, že pro něj naše země byla spojena svým pražským jarem 1968 sjeho ideou přestavby aotevřenosti (perestrojky aglasnosti) doslova pupeční šňůrou. Základní ideou obou koncepcí bylo totiž přesvědčení, že socialismus lze reformovat tak, aby měl lidskou tvář. Když se ho jednou novináři zeptali, jaký je podle jeho názoru rozdíl mezi pražským jarem asovětskou přestavbou, odpověděl krátce: „Devatenáct let.“

„Socialismus slidskou tváří“ sice bylo naše okřídlené heslo, které se vsouvislosti se sovětskou přestavbou nevyslovovalo, ale bylo vjejím podtextu: zbavit socialistický, či obecněji komunistický režim všech jeho nepřístojností, které se projevovaly jak unás, tak vSSSR, adokázat, že může být spravedlivým řádem, spravedlivějším než kapitalismus. Oněm sice svého času Winston Churchill prohlásil, že je to špatný řád, ale že lidstvo dosud nic lepšího nevymyslelo. Nikoliv náhodou použil tento citát ve svých knihách ifrancouzský prezident François Mitterrand, když nejprve stanul včele socialistické strany apoté istátu spředsevzetím, že prosadí tu podobu socialismu, oníž byl přesvědčen, že bude tím nejlepším společenským řádem. Uchová sice všechny principy demokracie asvobody, ale bude klidem iekonomicky asociálně podstatně spravedlivějším. Nebylo jeho vinou, že se ani tento pokus nezdařil.

Nemíním však meditovat osocialismu jako takovém. Jde mi oto, jak se formoval avyvíjel vztah muže, který se vroce 1985 dostal do čela sovětské komunistické strany apozději istátu, knaší republice ado jaké míry poznamenal náš vývoj.

Jak jsme si ukázali, vdubnu 1987 nesplnil tak toužebná očekávání našich občanů. Ale to neznamená, že jeho návštěva byla ztohoto hlediska zbytečná. Je zajímavé podívat se za oponu tehdejších událostí av čem měla důsledek ipro další období.

Část toho naznačila už sama příprava Gorbačovovy první oficiální návštěvy unás. Jednu stránku této přípravy, dnes už humornou, odhalil tehdejší druhý tajemník městského výboru strany Miroslav Štěpán vknize Můj život vsametu aneb Zrada přichází zKremlu.

„Byl jsem tehdy důležitý tajemník, taková dvojka za Kapkem. Aten mi řekl: „Hele, vezmeš si na starost toho Gorbačova, jo? Bylo by potřeba, aby se ten jeho průvod tak dvakrát zastavil: poprvé uhodin Na Příkopech apodruhé uhodin uPrašné brány. Ty zajistíš, aby tam kněmu naběhlo dost lidí, kteří se jako budou dojímat abudou se sním otevřeně bavit, jo?“ Kapek opravdu nebyl žádný přestavbář, jen chtěl prostě být pochválen zvyšších míst apřed Sověty, očistit se od minulosti.

Tak jsem si to všechno pěkně připravil, ve straně si na to sehnal lidi ačekám na Jungmannově náměstí na příjezd kolon. Když přijeli, dal jsem se snimi na pochod. Vpasáži Karioka na Můstku jsem potkal Biľaka, Kempného aještě nějakého soudruha, vypadali dost zaskočeně. Ptali se mě: ,Štěpáne, kam běžíš?‘ Říkám: ,Já tam mám akci.‘ Aoni: ,Taky tě to vyhodilo ten dav? Taky tě to vyhodilo?!‘ To bylo kouzelný! Tak říkám: ,Jo, taky mě to vyhodilo!‘ Tehdy tam bylo asi sto tisíc lidí. Většina znás si myslela, že nás Gorbačov přijel pochválit. Jenže stejná většina taky věděla, že tam ti lidé nepřišli podpořit vedení KSČ, ale Gorbačova. To je schizofrenie té doby. Pak Kapek druhý den povídá: ,Soudruzi, já šel přímo vedle něj! Přímo vedle něj! Tam jak se ale někdo přiblížil, hned mu ta ochranka dala ránu! Ale ne do břicha! Do přirození! Soudruzi, mě ztý jeho návštěvy tak bolí přirození!‘“ Jak píše Jan Campbell na závěr svých komentářů: komentáře netřeba.

Gorbačovův program se pečlivě připravoval na obou stranách. Vnašem návrhu bylo mimo jiné šestihodinové Gorbačovovo setkání spředsednictvem ústředního výboru KSČ ahodinová beseda sjeho generálním tajemníkem Gustávem Husákem. To Gorbačov prohodil: sHusákem chtěl hovořit šest hodin as předsednictvem pouze hodinu. Proč? Protože vté době věřil, že Husák může být motorem změn podobným těm, které už dva roky probíhaly vSovětském svazu. Čím byly hlubší, tím méně je přijímali vedoucí činovníci jak vČeskoslovensku, tak vsousední NDR. Proto se nechtěl bavit slidmi, onichž věděl, že jejich stranický konzervatismus je nepřekonatelný. Ostatně, takové lidi měl ive svém vedení, ani tam se mu to nepodařilo, ale důvody toho byly podstatně hlubší abudeme se jimi ještě alespoň částečně zabývat.

Pokud jde očeskoslovenské stranické vedení, byli vněm sice lidé, kteří chápali alespoň nutnost ekonomických reforem, nemá-li se stát řítit do katastrofy, kněmž patřil mj. Lubomír Štrougal, Miloslav Hruškovič, Petr Colotka akupodivu iAntonín Kapek, ale ostatní nechtěli ojakýchkoliv reformách ani slyšet. Azejména nikoliv oglasnosti neboli otevřenosti, tedy ovětší svobodě slova, větší informovanosti lidí, opluralitě kandidátů při volbách do různých funkcí, otom, aby se politika netvořila jen vúzkém okruhu lidí, kteří se do funkcí dostali spíše na základě nejrůznějších intrik, své rétoriky, často falešné, ale nikoliv alespoň náznakem svobodné volby. Představa, že by jejich jménem třeba Fojtík už neřídil sdělovací prostředky anediktoval jim, co ajak mají předkládat veřejnosti, aby neschvaloval, kdo vůbec tak smí či nesmí učinit, byla pro ně nemyslitelná. Chápali, jak by se vté chvíli silně otřásaly jejich pozice ajak by to asi byla labutí píseň jejich politické kariéry.

Podstatou tehdejšího vládnutí byla právě centralizace moci vjejich rukou aprostředníky kjejímu prosazování byl celý systém vedoucích tajemníků krajských, okresních anakonec místních výborů. Pro mladší připomenu, že ikdyž se konaly na všech stupních volby, kandidátku volených vždy připravoval aschvaloval vyšší orgán ata se pak potvrzovala jednomyslně. Tito vybraní funkcionáři pak řídili ve svém okruhu vše – od závodů po činnost učitelů ve školách. Ato často jen na základě telefonického příkazu, protože pokud byl pokyn špatný aněco se nezdařilo, odpovědnost za to nesl ten, kdo pokyn přijímal, nikoliv kdo vydával. Podle našich současných názorů je to absurdní, ale prostě to tak fungovalo, aproto to vedlo naši republiku postupně nikoliv knebeskému blahobytu, ale do pekel.

Měl bych se zmínit alespoň stručně ještě ojedné složce, která ovlivňovala řídící funkci státu ve všech jejich politických, ekonomických avojenských složkách – byl to systém sovětských poradců, jak se jim ironicky přezdívalo „poraděnků“, kteří působili vtěchto složkách buď přímo, nebo prostřednictvím svých „důvěrníků“ – vybraných aprověřených českých aslovenských komunistů, ajejichž „rady“ byly skrytou formou příkazů, jak se co má či nemá dělat. Proto bylo sovětské vedení podrobně informováno odění vnaší republice ajejich prostřednictvím bylo toto dění usměrňováno do „správné“ linie.

„Proces normalizace vČSSR byl fakticky spuštěn již 20. srpna 1968, kdy se sovětské vedení nezvratně rozhodlo kradikálnímu amimořádně nákladnému kroku – kvojenské intervenci. Pro úplné dosažení svých konečných cílů – důsledné obnovy pořádků vČSSR podle sovětských zvyklostí – byla Moskva ochotna nastolit iotevřenou formu přímé vojenské správy okupované země. Byla připravena tvrdě prosadit své zájmy mj. pomocí ostrých direktiv, příkazů azákazů, případně též prostřednictvím zřízení vojenských komandatur vkaždém okrese,“ uvedl Jan Šolta ve svém vystoupení vkvětnu 2013 vNárodním muzeu vPraze na mezinárodní vědecké konferenci, kterou ke 100. výročí narození Gustáva Husáka uspořádaly Historický ústav SAV vBratislavě aÚSTR vPraze. Jeho poznámky byly publikovány ve sborníku Slavomíra Michálka, Miroslava Londáka akol. Gustáv Husák – moc politiky, politik moci (vydavatelství SAV Bratislava 2013). „Mnohé by se mělo dělat lépe, ale nešlo to, protože jsme to nesměli dělat, neboť jsme byli okupovaní,“ citoval Viliama Plevzu zknihy Vzostupy apády. Gustáv Husák prehovoril (vydal Tatrapress vBratislavě 1991). Husák otevřeně kritizoval (ale teprve až vroce 1990), že si velitel sovětských vojsk zval pravidelně do Milovic tajemníky OV aKV KSČ, kteří tam chodili častěji než na sekretariát ÚV KSČ. Tak jako každý vedoucí tajemník OV KSČ měl svého patrona zokruhu sovětského velvyslanectví, byl též každému vyššímu veliteli ČSLA přidělen důstojník ze Střední skupiny sovětských vojsk umístěné vČSSR, se kterými probírali klíčové problémy, včetně otázek důvěrné povahy. „Je to okupace, ale jde oomyl Sovětů aten já napravím, vojska odejdou areforma bude pokračovat,“ slíbil prý Gustáv Husák vsrpnu 1968 svým přátelům.

Píšu alespoň okrajově otěchto záležitostech proto, že Gorbačovova idea změn spočívala právě vrozbití tohoto systému. Vtom, aby se do čela různých orgánů dostávali lidé na základě několika kandidatur, atím probíhaly irelativně svobodné volby, aby sama strana nebyla už „vedoucí silou“ ze zákona či přesněji zústavy, ale musela se odůvěru ucházet, byť samozřejmě rozsah konkurence zůstával do jisté míry omezený: mohli to být jen lidé, kteří by socialismus zachovali, nikoliv ho zničili. Ataké abychom si sami svobodně, bez cizího vlivu, rozhodovali ovlastních záležitostech.

VČeskoslovensku však stranické vedení nechtělo dopustit ani tyto změny. Proto Gorbačovovi šlo oto, pohovořit zvláště sGustávem Husákem, jak by bylo možné dospět kpodobným – azejména kádrovým – změnám iv Československu. Moskva to už tehdy, na rozdíl od předchozích let, nemohla nařídit. Ještě Antonín Novotný byl do čela strany vybírán na základě schválení Moskvou, Dubček už nikoliv. (Tehdy ovolbě Novotného prvním tajemníkem ÚV KSČ koloval vtip: Volali zPrahy do Moskvy, aby se Chruščova zeptali, kdo má být včele strany. Nikita Sergejevič odpověděl: No vot, eto vaše dělo. Naši si to přeložili jednoduše: má to být Novotný.) Ačkoliv Gorbačov oficiálně až vroce 1988 vyhlásil konec tzv. Brežněvovy doktríny, tedy podřízenosti jednotlivých socialistických zemí, vyznával ji už od svého nástupu do nejvyšší funkce (mluvčí ministerstva zahraničí Gennadij Gerasimov nazval tehdy tento nový postoj vtipně „Sinatrovou doktrínou“ podle nejslavnější písně tohoto amerického zpěváka „My way“). Dokonce ještě dříve. Poprvé se otom zmínil na setkání generálních tajemníků komunistických stran socialistických zemí při Černěnkově pohřbu vbřeznu 1985. Ale ti, už také pro svůj pokročilý věk astereotypnost myšlení, jeho slova nepochopili.

SRPEN 68 VE STAVROPOLU

Nezapomeňme, že vté době patřil sovětský vůdce kmladší politické garnituře, byl prvním včele strany, kdo nezažil Říjnovou revoluci. Vdobě srpnových událostí byl ještě ve Stavropolu. Avšak 5. srpna 1968 byl nečekaně zvolen druhým tajemníkem krajského výboru strany. Za Nikolaje Jyžina, kterého odvolali zfunkce, protože se od rodiny odstěhoval kmilence, ato bylo tehdy nepřípustné. Marně se odvolával na to, že svou ženu už nemiluje. „Co to meleš stále dokola: nemiluji, nemiluji. Amy co? Všichni snad milujeme? Ale žijeme tak!“ oponovali mu členové krajského výboru atak irozhodli. Proto Michail Sergejevič nemohl odjet sRaisou na již zaplacenou dovolenou vSoči.

Srpnové události vČeskoslovensku ho tedy zastihly na pracovišti. Na krajský výbor byla zústředního výboru strany doručena rudá knížečka svylíčením toho, co se podle sovětské verze unás odehrávalo. Kinvazi podle ní došlo proto, že se Československo ukázalo slabým článkem Varšavské smlouvy, atoho chtěli protivníci ze Západu využít. Frontálního střetu se báli, atak hledali možnosti, jak socialistické společenství rozložit zevnitř.

„Netušil jsem, že to bylo pouze ničím nepodložené tvrzení,“ sám píše ve svých pamětech. Tehdy to přijal jako fakt. Poradil se sprvním tajemníkem krajského výboru Leonidem Jefremovem ana jeho pokyn svolal na druhý den zasedání byra krajského výboru. Na něm podpořili linii ÚV KSSS, tak jako to učinili ve všech dalších stranických orgánech na všech úrovních. „Iu nás ve Stavropolu bylo nemálo těch, kteří odsuzovali vstup vojsk na cizí území jako vměšování se do vnitřních záležitostí, ale kmasovým vystoupením nedošlo,“ zachycuje tehdejší reakce sovětské společnosti. Připomíná, že na byru řešili případ jednoho novináře aučitele filozofie, který protestoval apřísně ho pokárali za „ideové chyby“.

CO GORBAČOV OPRAŽSKÉM JARU NEVĚDĚL

Vtěch pohnutých srpnových dnech jsem přirozeně vSSSR nebyl, onu noc z20. na 21. srpen jsem měl vredakci Mladé fronty službu vedoucího vydání, ale přesto si neodpustím několik poznámek katmosféře, která vSSSR panovala ao níž je unás stále ještě matné povědomí. Vroce 1968 jsem byl naposledy vMoskvě vdubnu ajako obvykle jsem spal usvého přítele Volodi Ponizovského, vedoucího vojensko-vlasteneckého oddělení Komsomolské pravdy. Tehdy měl vzal na procházku po městě, doma se bál hovořit otevřeně, nevěděl, nakolik je odposloucháván, ale tušil to. „Milane, hrozně vám fandím, ale hrajete si sohněm. Tohle vám neprojde, na hranicích se už soustřeďují naše jednotky,“ říkal mi, protože ztitulu své funkce měl informace od známých přímo zgenerálního štábu.

Po návratu do Prahy jsem otom informoval Alexandra Dubčeka, snímž jsem se dobře znal ještě zdoby, když jsem psal reportáže oosudu našich komun vSSSR. Zpovídal jsem všechny žijící příslušníky ajejich potomky včetně těch zkyrgyzského Interhelpa, kde vyrůstal také Dubček. Teď jen mávl rukou: „Nesmysl, vojenská rozvědka mi nic takového nehlásí. To se jen připravují na vojenské manévry, které budou včervnu. Vy novináři máte vždycky ve zvyku ze všeho nafukovat velkou bublinu.“

Rozvědka však zřejmě neměla za úkol vyvíjet činnost „všemi azimuty“. Jinak by jí nemohlo uniknout, že sovětské divize rozmístěné vNDR dostaly již začátkem dubna příkaz, aby se připravovaly ke vstupu do Československa. Ve vzpomínkách sovětských pamětníků, které sestavil do sborníku Invaze 1968. Ruský pohled Josef Pazderka, se mj. uvádí, že Leonid Brežněv měl už 12. dubna na pracovním stole plán invaze do Československa. Potvrdil to také například seržant Jurij Sinělščikov, náčelník rozhlasové stanice v647. samostatném spojovacím batalionu, který zabezpečoval telefonickým arádiovým spojením velitelství 35. motostřelecké divize, dislokované nedaleko Postupimi. Jeho vyprávění, které bylo otištěno včasopise Politická osvěta, odvysílalo moskevské rádio Hlas Ruska 9. září 2014 (Zpravodajská multimediální agentura Sputnik oznámila 6. března 2016, že rádio se přejmenovalo také na Sputnik aže agentura spouští informační portál včeštině).

Sinělščikov uvádí, že jeho divize byla společně sdalšími útvary 20. armády do 15. května 1968 soustředěna učeskoslovenské hranice. Vojákům bylo sděleno, že divize bude přesunuta do Prahy, jak to žádají českoslovenští dělníci arolníci, aby jim sovětští vojáci pomohli bojovat skontrarevolucí. Okamžitě začala ideologická ataktická příprava.

„Seznamovali nás sdějinami Československa, staktikou boje ve městě, spravidly organizace spojení vměstských podmínkách av horské krajině. Kvojákům avelitelům promlouvali důstojníci, kteří měli zkušenosti zvojenských akcí vmaďarských událostech vroce 1956. Anemluvili ani tak okladných zkušenostech, jako spíš očetných chybách, kterých se dopustilo naše velení vprůběhu této operace.

Od května do poloviny srpna se spojovací batalion stále účastnil různých cvičení. Na plášť tanků ajiné techniky se bílou barvou nanášely dva pruhy křížem krážem, široké 10–15 cm. Dělalo se to proto, aby bylo možné odlišit (mimo jiné ize vzduchu) sovětskou techniku od československé.

Ve 23:00 (vnoci z20. na 21. srpna) jsem vsouladu splánem operace Dunaj odvysílal smluvený signál adivize zamířila khranici. Nebyl to pochod jednoduchý: noční podmínky, úzká horská silnice, místy neudržovaná. Technika se ale pohybovala přesně podle rozvrhu. Pomohla vtom správně zvolená taktika: když zhasl motor, pak techniku neopravovali, ani ji nebrali do vleku, prostě ji shazovali ze srázu, aby se neztrácel čas.“

Dál popisuje, jak celkem bez problémů dojeli až do Prahy, kde 21. srpna ráno měli už pod kontrolou všechny hlavní objekty města. „Na náměstích stály tanky, jejich počet odpovídal počtu ulic, které do nich vedly. Do každé zulic mířila hlaveň tanku. Vojáci se nacházeli uvnitř automobilů, tanků aobrněných vozů. Kjídlu jsme měli jen suchou stravu. Ave vozech jsme také spali,“ pokračuje ve svých vzpomínkách seržant. Nebudu popisovat všechny podrobnosti, sami je známe auž přímo nesouvisejí stématem. Jen si ještě neodpustím jednu jeho ponurou, pro nás však poněkud humornou historku.

„Značně složitá byla pro naše vojska likvidace rozhlasových stanic. Několik dní pokračovaly výkonné rozhlasové vysílače vantisovětském vysílání. Vysílaly včeštině iv ruštině. Vysílačky neustále blokovaly naše divizní rádiové sítě, véteru se ozývaly požadavky, abychom se vrátili zpátky domů, do Ruska. Jeden rádiový výtržník (soudě podle návyků se jednalo oradiotelegrafistu Československé armády) kontroloval rádiovou síť, ve které jsem pracoval, atrvalo to několik dní. Obyčejně se objevoval brzy ráno se slovy: Zdravstvuj, Palatka 69 (to byla volací značka mojí rozhlasové stanice), vítá tě Josef. Dál vyjmenovával volací značky všech rozhlasových stanic pluku působících vtéto síti anavrhoval nám, abychom odjeli do Ruska. Když naše rozhlasové stanice měnily frekvenci na náhradní, dokázal nás najít itam.“
Dubček aostatní vedoucí činitelé neměli ani tušení, jaké nejrůznější akce se připravovaly vSSSR na destabilizaci naší situace ajak podrobně byla sledována. Ojedné znich vypovídá archiv Univerzity vCambridgi, který uchovává dokumenty, jež vroce 1992 zMoskvy vynesl av Británii předal někdejší pracovník KGB Vasilij Mitrochin. Od roku 1948 až do svého odchodu do důchodu vroce 1984 pracoval varchivu, kde tajně shromáždil 25 000 stran dokumentů, které se po jeho útěku staly známými jako Mitrochinův archiv. Ten je vůbec nejdůležitějším zdrojem informací očinnosti sovětské rozvědky akontrarozvědky, které se dostaly na Západ. Včervenci 2014 část dokumentů, týkajících se zejména pražského jara, cambridgeská univerzita předala ČTK. Týkalo se to 19 zcelkem 33 složek sjeho strojopisnými záznamy vruštině. Ručně psané poznámky vsešitech zůstávají tajné.

VSovětském svazu sílila ideová „masáž“ jeho obyvatel apropaganda proti „revizionismu“ československých komunistů aúdajné naší snaze se odtrhnout od socialistického tábora se neštítila jakýchkoliv prostředků.

Ale tehdy nás kritizovali za řadu článků, zejména za článek Jiřího Hanzelky ataké Vaculíkův „Dva tisíce slov“, který jsme připravovali společně sredakcí Práce aotiskli ve stejný den. Předtím jsem byl sMirkem Jelínkem na poradě vPráci, kde se článek podle našich připomínek ještě upravoval.

OMLUVY ADOJMY

HUSÁK, JAKEŠ ANESPLNĚNÉ NADĚJE

Ač obě strany uvažovaly vpodstatě otomtéž, kjednání otéto otázce vůbec nedošlo.

SLUŠOVICKÝ PŘÍKLAD

ZRAZENÁ PŘESTAVBA

OKOUZLENÍ THATCHEROVÁ AMITTERRAND