Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Milan Syruček

François Mitterrand:
Osud velkého muže na pozadí dějin Francie

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis v Praze roku 2016 jako svou 6340. publikaci
U Průhonu 22, Praha 7
www.grada.cz

© Milan Syruček, 2016
Prologue © Hubert Védrine, 2016
Epilogue © Jaroslav Šedivý, 2016
© Grada Publishing, a. s., 2016

Korektura Dana Řezníčková
Obálka Jakub Karman, Art007
Grafická úprava a sazba Roman Křivánek, Art007
Formát ePub Milan Vilímek Jihlavský
Fotografie z archivu Jazzové sekce Karla Srpa přefotil Svetozár Plesník

Tisk Tiskárny Havlíčkův Brod, a. s.

ISBN 978-80-271-9392-9 (ePub)
ISBN 978-80-271-9391-2 (pdf)
ISBN 978-80-271-0163-4 (print)

MOTTO:

Politická akce, v určitých hodinách, je jako chirurgův skalpel, nenechá místo pro nejistotu.

François Mitterrand,
Ma part de verité (Má strana pravdy)

Politický člověk se především vyjadřuje svými činy, s nimi je vypočitatelný. Projevy a články jsou jen podpůrné kamínky, jež slouží jeho dílu akce.

François Mitterrand,
Mémoire à deux voix (Dvouhlasá paměť) s Elie Wiesel

ÚVOD HUBERTA VÉDRINA

Jako blízký spolupracovník Françoise Mitterranda během čtrnácti let jeho prezidentství a více než deseti let ve funkci prezidenta Institutu Françoise Mitterranda jsem četl téměř vše, co se o něm napsalo ve Francii a v zahraničí, tedy nezměrné množství článků a knih, často poutavých. Jen v roce 2016 jich vyšlo dalších šestnáct.

A musím přiznat, že Milanu Syručkovi, který nejprve psal o generálu de Gaullovi, se podařilo přinést do této produkce cosi nového. Jeho zájem o Françoise Mitterranda je zřejmý a má k tomu i silnou osobní motivaci: Jejich první setkání v roce 1969, oběd v Lutetii. Jeho obdiv k této osobnosti nikdy neustal. Napsal o něm knihu už v roce 1996. Pro něj je François Mitterrand „jednou z nejvýznamnějších osobností francouzské historie a 20. století“, ale také tajemnou bytostí, což u něj provokovalo přání odhalit jeho tajemství. Nikoliv ve vulgárním smyslu, jak to dělá bulvární tisk, ale ve snaze hluboce pochopit kořeny složitosti tohoto člověka. Milan Syruček rozvíjí také rozkošný výklad symbolu růže u Françoise Mitterranda. A jako jiné francouzské biografie, pokouší se hledat spojení jeho soukromí s jeho politikou.

Ale Milan Syruček píše knihu jako Čech, což ho vede k tomu, aby zkoumal hlouběji politiku bývalého prezidenta, když začínal v osmdesátých letech podněcovat oslabení a budoucí rozpad SSSR. A připravovat tuto změnu, která mohla skončit velice tragicky a představovat si, aniž by vyčkával, co může navrhnout zemím Východní Evropy, aby se staly skutečně demokratickými. Evropská unie jim byla podle smluv o připojení otevřena, avšak bez dlouhých předběžných jednání o připojení – François Mitterrand předvídal patnáct let, což bylo některými chápáno jako pokus o zpomalení tohoto procesu. Naopak! Řekl to v roce 1989 a země střední Evropy vstoupily do EU… v roce 2004. Smělým návrhem Françoise Mitterranda bylo, aby tyto evropské země, aniž by počkaly na oficiální přijetí, se s plným úsilím podílely na politické konfederaci. Jen lituji, že se tato idea pro nedorozumění neuskutečnila.

Milan Syruček se správně dotýká výjimečné důležitosti kontaktů Françoise Mitterranda s politickými osobnostmi během jeho pobytů v Praze.

Jsem šťastný, že český čtenář dostává do rukou knihu takové kvality o všech složitostech politiky a výjimečné osobnosti bývalého francouzského prezidenta.

Hubert Védrine
22. června 2016

ÚVOD

„Tak ho přece vyzkoušejte v praxi,“ navrhl během své návštěvy Prahy François Mitterrand při prohlídce výstavy francouzské techniky, která byla otevřena v pražském Klementinu. Mezi exponáty byl totiž jeden, v té době unikátní, který dokázal odhalovat, zda se na starých obrazech neskrývají pod vrchní malbou ještě další vrstvy. V gotice i později to nebylo nic udivujícího, takové tajemství skrývá dokonce Mona Lisa v Louvru. Nepodařilo se mi však dosud zjistit, zda se tak skutečně stalo či nikoliv. Jsou svědci Mitterrandových slov, ale nikoliv jejich realizace. Že by se snad jednalo o obrazy Mistra Frederika v karlštějnské kapli sv. Kříže, což se mi zdálo nejpravděpodobnější? Ptal jsem se na to i kastelána hradu Jaromíra Kubů, který se o hrad stará osmadvacet let a poprvé sem nastoupil jako průvodce už v roce 1977. Věděl jen, že se obrazy skutečně prověřovaly a na stěně pod nimi se našly jiné náčrtky, ale nepotvrdil mi sebemenší spojitost s Mitterrandovou iniciativou. Přesto se o tom zmiňuji, protože vím, jak Mitterrand rád objevoval nové a tajemné. Sám byl příkladem takové záhadné mnohovrstevnosti, již postupně objevují historici a jeho životopisci.

Činí tak zejména v roce 2016, který je rokem Françoise Mitterranda: uplývá v něm sto let od jeho narození a dvacet let od jeho smrti. Světlo světa spatřil 26. října 1916 a skonal 8. ledna 1996. Mezi těmito daty je téměř osmdesát let jeho života. Jaký byl?

Byl nejen pohnutý, ale také v mnoha ohledech až dosud značně tajemný. Od původu jeho rodu až po záhadnou okolnost jeho smrti.

Činím tak i já, třebaže první knihu jsem o něm napsal v roce 1996 a nazval jsem ji Růže pro prezidenta. Růže ho skutečně provázela jeho životem. Růži mělo ve svém znaku katolické lyceum, které navštěvoval. S růží v ruce vyznával své city své první lásce, s níž se zasnoubil, růži jí posílal během války každý 3. březen, v den jejich zasnoubení, ale nakonec se nevzali. Tuto květinu si za svůj symbol zvolila Socialistická strana, jejímž předsedou se stal v roce 1971. Růží v pěsti nazval jednu ze svých knih, v níž vysvětloval program socialistů. S růží v ruce kráčel k hrobům socialistických vůdců v Pantheonu v den, kdy nastoupil prezidentský úřad (mezi posledními zde byla v roce 2015 pochována Geneviève de Gaulleová-Anthoniozová, dcera de Gaullova bratra Xaviera). Jen jeho pracovní stůl v Elysejském paláci nikdy nezdobila váza s růžemi, ale polními květinami.

Růže však je Mitterrandovým symbolem i v jiném slova smyslu: botanici se dosud přou, zda vzhledem k mnohotvárnosti jich existuje sto či až tři sta druhů. Nejstarší doklady o jejich existenci jsou z období před čtyřiceti miliony let. Uchvacují nejen svými tvary, barvami a vůněmi, ale i dalšími vlastnostmi: jsou dokonce jedlé a olej z nich je neodmyslitelnou součástí mnoha parfémů. Ač jejich existence je tak stará, stále zůstávají až mystickými květinami. Tak jako je až dosud plný dosud neobjasněných záhad celý Mitterrandův život: od kořenů jeho rodu a sporů, zda byl současně i bratrancem věčného následníka britského trůnu prince Charlese a amerického prezidenta Ronalda Reagana, přes jeho mladistvé výstřelky ve třicátých letech, kolaborací či odbojem za války, zákruty jeho politického vývoje od pravice k vůdci francouzské levice, odpůrcem autoritářského generála de Gaulla až k vlastnímu působení jako prezidenta-monarchy, dvojím rodinném životě a dokonce posledními okamžiky jeho života, ukončeným přirozenou či naopak vyžádanou smrtí.

V této knize jsem se také přiznal, že jsem se o Mitterranda začal zajímat od doby, kdy se na francouzském politickém nebi objevil jako de Gaullův sok v souboji o prezidentské křeslo. Osobně jsem se s ním seznámil, když jsme v roce 1969 poobědvali v pařížském hotelu Lutetia. Od té doby jsem byl nesčetněkrát v domě na ulici Solferino, kde bylo sídlo socialistické strany, kterou ze starého konzervatismu, uzavřenosti a izolace dovedl na vítěznou pozici jak v parlamentě, tak – ve své osobě – poprvé v historii Páté republiky do Elysejského paláce. Tam jsem se za ním také vypravil. Po půl roce čekání mi bylo povoleno strávit tam několik dní, hovořit s jeho spolupracovníky a poradci, pozorovat jeho každodenní rytmus. A rovněž spolu s ostatními dodržovat ona prezidentská tajemství, která ho tehdy obklopovala.

Teď je mohu vypovědět. Abych i našim čtenářům přiblížil politika, který v mnoha ohledech byl protipólem generálu de Gaullovi. „Zatímco de Gaulle byl člověkem zpřetrhání všeho, Mitterrand zanechal obraz člověka pokračování, dokonce pokračování za jakoukoliv cenu,“ napsal o něm Éric Roussel v knize François Mitterrand. De l’intime au politique (Od soukromí po politiku).

Jestliže de Gaullův život a politická kariéra byly průzračné jako čirá voda ve studánce, Mitterrandův často připomínal zakalenou vodu. Přesto měli mnoho společného. Dokonce se jejich cesty několikrát proplétaly. Například právě v ulici Solferino, dlouhé jen 232 metrů: kromě francouzských socialistů tu od roku 1934 bylo sídlo odborů CGT, inklinujících k socialistům. Ale od roku 1947 se v této ulici rovněž usídlili gaullisté: generálova strana Rassemblement du peuple français (Shromáždění francouzského lidu) a její další organizace. Rozdíl byl jen v tom, že zatímco socialisté měli číslo 10, gaullisté se usídlili v čísle 5.

Společné měli oba političtí vůdci a rivalové – de Gaulle a Mitterrand – to nejpodstatnější: nesmazatelně se vepsali do francouzské historie, každý z nich vytvořil jednu její samostatnou kapitolu. Jestliže de Gaullovu historici nazvali Pátou republikou, Mitterrandovu sice nepojmenovali Šestou, ale možná by měli.

V úvodu své první knihy o Mitterrandovi jsem napsal, že ji píšu také proto, že mám rád Francii. Její minulost i přítomnost. Památky i místa, kde vůbec žádná pamětihodnost nestojí. Poezii a také kuchyň i vinné sklepy. Lidi slavné i ty z bistra na rohu ulice. Proto píšu o tom, jací jsou Francouzi a Francouzky, jak a čím žijí, zda a čím jsou tak výjimeční, jak se o nich tvrdí.

Pojednává tedy nejen o Mitterrandovi, ale i o jeho voličích a odpůrcích. Zaujalo mě, proč si ho Francouzi vybrali za prezidenta dokonce na celých čtrnáct let. Sám jsem ho jako cizinec volit nemohl. Neskládal jsem mu tedy poklony, abych od něj něco očekával, dokonce ani amnestii za případný dopravní přestupek. Vím, že by mi ji udělil jen při svém znovuzvolení, a to potřetí ústava nepřipouští. Jestliže jsem se už jednou věnoval de Gaullovi, nemohl jsem pominout jeho věčného rivala. Dvě osobnosti, jejichž velikost lze měřit též jejich vzájemným vztahem. Když Mitterrand zůstal v předvolební kampani roku 1965 jako jediný protikandidát, de Gaulle zakázal svému štábu využít proti němu jistá nemilá osobní fakta s poznámkou: Nešpiňte muže, který možná bude prezidentem. I Mitterrand uznával generálovu velikost a každoročně vzdával hold jeho památce, ač byl jeho tak tvrdošíjným protivníkem.

Přes všechnu ošidnost tématu vím jedno: Francie nemá ve zvyku vymazávat ze svých dějin ty, kdo do nich jednou vstoupili. Konečné zhodnocení nechť si učiní každý čtenář sám – a to nejobjektivnější ať nakonec vyřkne sama historie. Bývá přísnější a milosrdnější zároveň, neboť tak působí kouzlo i zákon času.

MLÁDÍ A ZRÁNÍ

PŘÍBUZNÝ PRINCE CHARLESE A RONALDA REAGANA?

Narodil se 26. října 1916 ve čtyři hodiny ráno v prvním poschodí domu Lorrainových, který rodiče Yvonny (za svobodna se jmenovala Lorrainová) přenechali novomanželům Josephu a Yvonne Mitterrandovým, v Jarnaku v ulici Abel-Guy č. 22. Porod proběhl za asistence rodinného doktora Julese Huberta. Rodička Yvonne pojmenovala novorozence Françoisem podle Františka z Assisi, kterého jako pravověrná katolička zbožňovala. Do městské matriky ho však šel zapsat dědeček Jules, jeho otec Joseph právě přebíral místo přednosty stanice v Montluçon, takže nebyl při porodu svého druhého syna a pátého dítěte. Už na jaře 1918 dosáhl svého jmenování přednostou stanice v nedalekém Angoulême a později se mu podařilo sloužit přímo na stanici v Jarnaku, takže byl nejen blízko rodině, ale mohl se rovněž starat o rodinné vinice.

Vlastní křest Françoise proběhl až 6. května 1917 v jarnacském kostele sv. Petra. Jeho plné jméno znělo François, Marie, Adrien, Maurice. Avšak na naléhání matky se 3. listopadu 1916 uskutečnil tzv. křest v nouzi (ondoiement), který většinou probíhal, když bylo dítě ve smrtelném nebezpečí a bez obvyklého ceremoniálu. François byl sice zdravý, přesto však jeho matka chtěla co nejdříve „odevzdat jeho duši Bohu“, jak sama uvedla v žádosti biskupovi, který musel obřad povolit. Takže tenhle syn byl už od narození výjimečný. Stejně jako byl Jarnac, město, které pamatovalo jednu z nejlítějších náboženských bitev mezi katolíky a protestanty, při níž zahynul v roce 1569 šéf hugenotů princ de Condé. A v roce 1906 se zde reformované církve sjednotily. Neinspirovala i tato historie, k níž byl Mitterrand tak vnímavý, jeho některá politická rozhodnutí?

Při porodu měl doktor starosti se zesláblým srdcem Yvonny, a proto ji radil, aby už znovu neotěhotněla. K tomu si jen povzdychla, že to na ní nezáleží, je to jen vůle boží. Takže nakonec François měl sedm sourozenců: tři bratry – Roberta (1915–2002), absolventa polytechniky, administrátora jedné společnosti, Jacquese (1918–2009), generála vojenského letectva a Philippa (1921–1992), zemědělce a starosty v Saint-Simon. Sestry byly čtyři: Marie-Antoinette (1909–1999), celkem třikrát vdaná, Marie-Josèphe (1912–1977), dvakrát provdaná, poprvé za markýze, Colette (1914–2004), vdaná za kapitána, a Geneviève (1919–2006), manželka bankéře.

Přes svou početnost patřila rodina Mitterrandových ve čtyřtisícovém Jarnaku k těm zámožným. Lidem se zde vedlo docela dobře, především díky koňaku, pro který si obchodníci přijížděli až z Anglie a Švédska. Nebyl to kraj revolučních výbojů, naopak tu převládal konzervatismus daný rovněž náboženskými, zejména katolickými tradicemi. Také příslušníci Mitterrandovy i Lorrainovy rodiny byli věřícími katolíky.

Někteří historikové, s ohledem na prezidentův obdiv k velkým osobnostem, se snaží dokázat, že jeho rod má hluboké kořeny, jež ho pojí s dnešní britskou královskou dynastií. Sestupme až do konce 15. století. Jean de Barbezières s manželkou Clémence, rozenou ďOrgemont, měli dva syny: Philippa a Louise. Philippova větev se v pátém kolenu dostala k rodu vévody z Brunswicku-Lunebourgue a pokračovala anglickým králem Jiřím I. až III., královnou Viktorií, Eduardem VII., k Jiřímu V. a VI. Poslední Jiří byl otcem Alžběty II., matky dnešního následníka trůnu prince Charlese. Louisova větev dospěla přes několik generací k Eugénii Faurové řečené mamá Nini a Julesu Lorrainovi zvanému papá Jules. To byli z manželčiny strany prarodiče prezidenta Mitterranda.

On sám na svatbě prince Charlese s lady Dianou (France Spencerovou) nepřipomínal, že princ je jeho vzdáleným bratrancem. Ani Françoisův dědeček smýšlením, náboženským vyznáním a charakterem nijak nenaznačoval, že v jeho žilách koluje něco modré anglické krve.

V červenci 1986 obdržel François Mitterrand dopis od amerického prezidenta Ronalda Reagana. Upozorňuje v něm na článek v jednom z nejprestižnějších amerických časopisů Reader’s Digest. Na stránce 148 se píše o tom, že „britští genealogové nalezli souvislost mezi mou rodinou a Riagainem, otcem islandského krále Briana Bora a tedy podle této skutečnosti jsem mezi jiným bratrancem Françoise Mitterranda. Takže naše nedávné setkání bylo v určitém smyslu rodinnou schůzkou.“

Mitterrand sám byl zřejmě příliš zaměstnán, než aby se věnoval historii svého rodu, ale za něj to učinili mnozí, zejména v osmdesátých letech. Mezi tyto historiky patřil například Jean-Yves Ribault, ředitel archivů v departementu Cher či jedna z nejznámějších britských genealožek Simon Frazerová. Když se tohoto výzkumu ujala také Marie Balvetová, prezident ji několikrát přijal, aby napomohl jejímu bádání, ale spisovatelka nakonec musela uznat, že v rodu není nikdo natolik významný, aby se zapsal do francouzské historie, třebaže „předkové ve svém každodenním úsilí přispěli ke slávě Francie“, dodala, aby to nevypadalo tak trapně (Le roman familial de François Mitterrand, Plon, Paris 1994).

Rod Mitterrandů byl skutečně úzce spjat s krajem Berry (dnes se už nepoužívá tento název). Potvrzuje to jistý Sylvain Mitterrand, který se narodil v roce 1625 na skromné farmě, zabývající se vinařstvím, která se nacházela asi deset kilometrů od vršku nazývaného Mitterrand či Mitterrandova pláň. Nepřesné jsou údaje, které sahají až k roku 1230 a dvěma bratrům Miterramů, žijícím blízko místa nazývaného „chasal Miteran“ (obývané místo, obklopené poli, vinicemi a lesem). Mají něco společného?

Stejně tak je nejasný sám původ slova Mitterrand. Ve slavném Dictionnnaire étymologique des noms de famille et prénoms de France od Alberta Dauzata (Larousse 1951) se uvádí, že toto jméno se blíží názvu zemědělského povolání „měřiče zrn“, což sám prezident jednou připomněl při svém setkání s kanadskými pěstiteli obilnin. Jiní nacházejí jiné kořeny, ale faktem zůstává, že ten prokázaný kořen směřuje k vinařům kraje Berry, ať to bylo v různých dobách a někdy – třeba i v důsledku svateb – se plochy vinohradů měnily. Jen poslední generace Mitterrandů vinice opustily a věnovaly se jiné činnosti, třeba stavbě kanálu, který se právě budoval. Françoisův dědeček už byl železničářem ve společnosti Železnice Paris – Orléans, v níž pracoval i jeho otec Joseph. Měl sice literární sklony a chtěl být novinářem nebo hercem, ale ve svých sedmadvaceti letech, v roce 1900, se stal na přání svého otce železničářem a ve dvaatřiceti přednostou nádraží v Saint-Nazaire. Ve stejném roce se oženil s Yvonne Lorrainovou. Tak se spojily dva rody, které vždy patřily ke kraji Charente.

Pokud nebylo možné u Mitterrandů vystopovat královské předky, něco jiného to bylo u rodiny Lorrainových. Ačkoliv byli převážně vinaři, někteří si vybrali jinou životní dráhu. Například Nicolas, který ovdověl v roce 1747, se rychle oženil s dcerou vinaře a z deseti dětí, které měli, se François stal granátníkem a poté četníkem. A zase jeden z jeho synů, Jules, prodával kapesníky, ale věnoval se rovněž hazardním hrám a už ve svých jednatřiceti letech spáchal sebevraždu. O tom se v rodině nehovořilo, sám prezident se to dozvěděl až ve zralém věku. Naštěstí Julesův potomek Léon se stal jako obchodník s vínem tak zámožným, že koupil v Jarnaku právě ten dům, v němž se příští prezident François Mitterrand narodil. Léon se také stal v roce 1857 zakladatelem zednářské lóže v Jarnaku, která po dvaceti letech zanikla.

Následující rok se narodil další Jules, což už byl Françoisův pradědeček z matčiny strany. Po studiích se vypravil do Londýna, aby zvládl angličtinu a svůj pobyt v britské metropoli využil i jako zástupce jarnackých výrobců koňaku. Tím se zabýval až do svého sňatku s Eugénií Faure, dcerou přítele jeho otce. Tak se dostáváme k oné větvi sahající až k anglickému královskému dvoru, na níž byl François Mitterrand tak pyšný. Dokazuje to i jeho dopis spisovatelce a historičce Marii Balvetové, když ji upozorňoval, aby pátrala právě po této větvi Faurových.

KOŇAK A ŽELEZNICE

Papá Julese dlouho trápila ztráta dvou synů – jeden zemřel ve věku čtyř let, druhý jako dvacetiletý. Jako ostatní usedlíci charentského kraje si spíš než na penězích zakládal na vinicích, z jejichž hroznů pak zrál vynikající koňak. Dokonce dokázal překonat ztráty, které způsobila vinici phylloxera. Znovu je obnovil a dokonce vypěstoval takové odrůdy, za něž získával ceny. Stoupla i jeho vážnost. Stal se prezidentem výrobců vína v celém jihozápadním regionu země a také po dvacet let radním v Jarnaku.

O penězích se doma ani nehovořilo. Pokud se šetřilo, tak proto, aby se udržovaly vinice, dobrý životní standard a odpovídající pozice v místní společnosti. O Julesovi se říkalo, že je malým buržoou mezi velkými a velkým buržoou mezi malými. Vlastnil v Jarnaku několik domů. Jeden obývali Lorrainovi s dcerou Antoinette Sarrazinovou, válečnou vdovou se dvěma dětmi: Pierrem a Yvonnou. Ve druhém, také dvouposchoďovém, se později usadili Mitterrandovi, jichž nakonec bylo deset. Dědovi patřilo také 25 ha jarnackých vinic, největší bohatství měl však v Touventu u Aubeterre: 100 ha půdy a majestátní dům, v němž trávil osm měsíců v roce. Měl rovněž služebnictvo: kuchařku, pradlenu, kočího a tři ženy, které pomáhaly kromě jiného i při zpracování hroznů. Babička Lorrainová vybírala chůvy pro jarnacký dům v Bretani podle fotografií. Celá rodina se dlouho bavila při vzpomínce na jistou Marii, která poslala svou fotku, na níž pózovala ve svatebních šatech své sestry.

V neděli se jezdívalo autem na mši a farář byl vždy zván na oběd. Jedlo se dobře a rozmanitě: telecí, hovězí, zelenina, ovoce. Svátečním jídlem býval krocan na pomerančích. Pozemky protékala řeka Drộne, a také ona obohacovala stůl a peněženku: za noc se tu do sítí daly nachytat až dva metráky tloušťů, duhových pstruhů a úhořů. Papá se říkalo i Josephovi, Mitterrandovu otci. Sousedé často Françoisovi povídali: „Pozdravuj svého papá,“ a klouček se ptal: „Ale kterého?“

Jeho otec – na rozdíl od dědečka – byl uzavřený a chladný. Jedna dcera se přiznala, že se bála s ním bydlet, když zemřela matka. Srdce měl však pod tvrdou kůrkou vřelé, miloval svou ženu a děti, byť zvláštním způsobem. O vztahu k manželce řekl svým synům až po její smrti: „Nevěřte kráse, hledejte morální hodnoty.“ Yvonna nebyla oslňující kráskou, ale její čistá duše a pevné morální zásady z ní činily spolehlivou a věrnou celoživotní partnerku. Děti otec nehýčkal, ale dokázal je odměnit. Například za dobré vysvědčení je vodil na oběd do prvotřídní restaurace Dubern v Bordeaux. I o padesát let později prezident Mitterrand stále vzpomínal na znamenité jídlo u Duberna.

Otec svá humanitní studia dokončil v Notre-Dame des Aides. Dobře ovládal latinu a chtěl být novinářem. Nakonec se stal v Blois zaměstnancem železniční společnosti Paříž–Orléans. Služba to byla opravdu kočovná – po svatbě žili v Saint-Nazaire, kde byl zástupcem přednosty stanice, poté sloužil v Nantes, Chantonnay, Montluçonu, Quimperu, až skončil jako přednosta stanice v Angoulême. Za první světové války nemusel narukovat, funkce na jedné z klíčových železničních křižovatek mu dávala právo sloužit na železnici. V roce 1919 mu nabídli místo přednosty pařížského nádraží Austerlitz. Protože však chtěl ve svých šestačtyřiceti letech převzít tchánovy vinice, zůstal v Jarnaku. To byly Françoisovi tři roky. Též žena přesvědčila Josepha, aby zanechal kočovného železničářského života a kvůli dětem se usadili.

Papá Joseph se tedy rozhodl, že se dá na pojišťovnictví. Přijal funkci regionálního představitele společnosti Union. Založil též malou továrnu, ale podnikání ani prodej ho neuspokojovaly. Jeho děti po něm rozhodně nemohly zdědit podnikatelského nebo obchodního ducha či vztah k penězům. V rodině nikdy neměli rádi boháče, zvlášť ty nově zbohatlé – na válce a na krizi.

François Mitterrand později často připomínal, že z domu si odnesl na celý život odpor ke kapitálu. Ačkoli pocházel z poměrně zámožné rodiny, necítil nikdy náklonnost k podnikatelům. Výstižně to vyjádřil v prosinci roku 1972 na shromáždění u Versailleské brány, které se sešlo na podporu společného programu socialistů a komunistů: „Nepotřebujeme monopoly, nepotřebujeme finančníky, peníze – ty nové pány, pány zbrojení, pány počítačů, farmaceutických výrobků, elektroniky, spojů. Nechceme draze platit zlo tolika staletí… je třeba změnit život!“

Nelze tvrdit, že Mitterranda od mládí provázel sociální cit; spíše než sociální rozdíly vnímal v Jarnaku bariéry rodinných klanů.

Jeho otec se raději věnoval činnosti v národní federaci vinařů, o místní veřejné funkce nestál; děd papá Jules býval i městským radním. Joseph měl smysl pro novou techniku, v Jarnaku měl mezi prvními automobil, byl to vůz značky Chenard-Walker. Stejně tak v roce 1922 natrvalo doma zhasili svíčky a zavedli elektřinu. Přesto názorově byl konzervativnější než jeho tchán. Stal se předsedou národní katolické federace založené v roce 1924, aby oponovala levici, která prosazovala laické zákony. Federace se velmi ostře stavěla proti jednotnému státnímu školskému systému.

Mitterrandovy děti nechodily do komunální školy. Domů k nim docházeli dva kněží, kteří je denně učili od devíti hodin do oběda a od čtrnácti do šestnácti hodin. Poté synové pokračovali ve studiu na katolickém lyceu Svatého Pavla v Angoulême. To si přála též jejich matka, jejíž zásadou bylo „obracet své srdce k Bohu čtyřikrát za hodinu“.

Joseph Mitterrand nebyl členem žádné politické strany, ale ve třicátých letech manifestoval proti lidové frontě a podporoval plukovníka de la Rocque, vůdce ligy Ohňových křížů.

Všichni Lorrainové a Mitterrandové byli zajedno v tom, že uctívali Boha a nemilovali zednáře, Němce, socialisty a bolševiky. Aspoň Françoisův starší bratr Robert tak popisuje rozhovory u rodinného stolu. Prezident sám později uváděl, že doma nikdy neslyšel nadávky na socialisty a komunisty. Catherine Nayová to v Mitterrandové životopise podává tak, že „i bratři si mohli různě vykládat úsudky pronášené mezi ovocem a sýrem“. To je právě ta závěrečná část typického francouzského oběda, kdy lze při jídle už hovořit o všeličems včetně politiky.

U stolu se scházívalo až dvanáct lidí, takže opravdu nebylo snadné sledovat jednotlivé názory. Vůbec nejčastěji se hovořilo na kulturní téma. Právě François a Robert se často přeli, co pro lidstvo znamená více: vědecký, či literární objev. Také tu sršel humor. Zvláště oblíbené byly slovní hříčky a aforismy, půtky, ale frivolnosti se zásadně netrpěly. Politika se považovala za cosi nepříliš čistého a politickou kariérou se opovrhovalo. Oba papá se shodli v názoru, že nejlepší profesí je státní služba – ať už v administrativě či armádě. Touto cestou šli dva bratři, Robert a Jacques, zatímco François se jaksi odrodil, byť mnohem později. Ale což prezident republiky – a předtím ministr – též není státní služba?

„Politika stoupá do hlavy a rozděluje rodiny,“ říkávala mamá Nini. Za své hlavní poslání považovala výchovu dětí. Musely vždy říkat „děkuji“, spořádaně sedět za stolem a u jídla mít čisté ruce. Mamá Yvonna vládla rodinnému krbu; co také mohla dělat jiného, když za deset let manželství porodila osm dětí? Její denní režim byl tvrdý: v létě vstávala v pět, v zimě v šest hodin a uléhala mezi posledními. Velmi pečovala o rodinná pouta. Ocitlo-li se některé z dětí mimo domov, psala mu denně dopisy. Zdůrazňovala intelektuální výchovu, učila děti lásce k hudbě a knize, neboť sama byla dost vzdělaná. Zemřela ovšem poměrně mladá – v lednu 1936 ve svých osmapadesáti letech.

JINÝ NEŽ OSTATNÍ

Ze všech dětí byl François nejsvéhlavější, chtěl ve všem vyniknout a odlišit se. Když se šlo třeba na procházku, říkával: „Jděte napřed, já vás dohoním!“ Doma často hráli divadlo, ale François se hraní účastnil jen s podmínkou, že si roli vybere sám a bude režírovat. Nesnášel zákazy. Matka třeba něco položila na stůl a zakázala dětem se toho dotknout. Françoisova ruka se k zakázané věci automaticky natahovala, až se zastavila milimetr před ní.

„Neslyšels?“ napomenula ho matka.

„Ale vždyť jsem se toho nedotkl!“ rozhořčil se François.

Totéž se mu stávalo ve škole. Jednou profesor abbé Perrinot zakázal studentům psát si během jeho výkladu perem poznámky. Byl velice překvapen, když přistihl Françoise, jak si píše přímo před jeho nosem: „Vysmíváte se mi snad?“

„Nikoli,“ odvětil François, „zakázal jste psát perem a já píšu, jak vidíte, tužkou.“ Profesor se rozčilil a stěžoval si až u prefekta; ten však dal nakonec za pravdu studentovi.

Také nerad prohrával. Učil se hrát šachy s dědou Julesem, ale když dostal mat, celou noc nespal a přemýšlel o revanši.

Už jako dítě snil a tajnůstkařil. Na celé hodiny mizel, aby ukojil svou nezkrotnou žízeň po čtení. Obzvláště rád se schovával do sýpky, kam rodiče už dávno, někdy před dvaceti lety, uložili díla zcela zapomenutých autorů. Hovořilo se v nich o křižáckých výpravách, církvi, válkách, prvním císařství. Doslova je hltal – a jak později sám napsal – „i s vůní kukuřice, která se tu sušila, a topolového dřeva, z něhož byla podlaha, na níž jsem sedával“. Třebaže fyzickou silou se nevyrovnal mnohým svým spolužákům, udivovalo, jak trpělivě dokázal snášet bolest. Výjimečně statečně si vedl i při zánětu pobřišnice, který ho v jedenácti letech doslova ochrnul na dlouhé čtyři měsíce. François měl pevný charakter, ale též dost šarmu, aby si podmanil ostatní, a hojně toho využíval.

Na studiích v katolickém lyceu Svatého Pavla patřil mezi velice schopné žáky – ve třídě si udržoval vždy tak šesté místo (na francouzských školách se kromě známek podle dvacetibodového hodnocení uvádí na vysvědčení celkové pořadí ve třídě).

Stačilo mu to, jak uvedl v odpovědi na bratrův dopis. O třináct měsíců starší Robert ho vyzýval, aby se prosadil do čela třídy. Sám Robert odmaturoval už v patnácti letech a na slavnou Polytechniku byl přijat jako nejmladší posluchač – po maršálu Fochovi. François Mitterrand byl však ve škole vynikající v humanitních předmětech, v dějepise, zeměpise, francouzštině, latině a náboženství. V nich si vybojoval první místo ve studentských soutěžích, jež se pořádají pro absolventy jednotlivých ročníků.

Dokud si nebyl svým umístěním jistý, o soutěži se nezmínil ani nejbližším. Například jednou žádal matku, aby mu dala peníze, ale odmítl sdělit, nač je potřebuje. Paní Mitterrandová věděla, jak je její syn šetrný – dokonce gumoval popsané sešity, aby je mohl znovu použít, a tak mu je dala. Teprve druhý den se svěřil, že je potřeboval na železniční jízdenku do Bordeaux. Tam se zúčastnil řečnické soutěže organizované pro žáky katolických škol a zvítězil.

Též se nikomu předem nesvěřil s výsledky své maturitní zkoušky, dokud je neměl písemně, ani svému bratranci Pierrovi, s nímž se náhodou setkal ve vlaku. Však ústní maturitní zkoušku, kterou skládal v Poitiers, musel opakovat, neboť mu najednou selhala paměť. Dlouho poté vzpomínal, jak mu „slova tančila v hlavě“, ale nedokázal je vyjádřit. „Ještě dnes, když mám mluvit na veřejnosti, pociťuji jistý odpor…“

Slabší byl v matematice a angličtině, ačkoli každoročně jezdil – stejně jako jeho sourozenci – k jedné známé anglické rodině, aby se procvičil v jazyce. Málo však konverzoval a u stolu odmítl po anglickém způsobu zacházet s vidličkou a nožem. Rád sportoval, ve fotbalovém družstvu byl brankářem. Zúčastnil se turnajů v ping-pongu. Zatímco na turnaji v Cognaku 26. prosince 1933 vyhrál v pětisetovém boji, v následující odvetě v Jarnaku podlehl soupeři ve třech setech. Účastnil se i jinak kolektivního života, nikdy ovšem s kolektivem zcela nesplynul. Zdaleka to nebylo jen proto, že kvůli nachlazení nastoupil později. Vždy se projevovala jeho jistá výjimečnost, nadřazenost a uzavřenost.

Na katolické koleji ho dráždila přísná disciplína, která se tam vyžadovala: za nezapnutý knoflík na uniformě vyloučení na osm dní, za pouhý pohled na dívku během společné procházky už byl trest měsíčního vyloučení a za dopis od dívky úplný vyhazov. François byl jediný, kdo se odvážil veřejně si stěžovat, že škola nevlastní sportovní hřiště. Svou stížnost zakončil zvoláním: „Bez prostředků neexistuje svoboda!“

Byl přirozeným vůdcem a rád se do této role stavěl. Neskrýval, že by chtěl být králem či papežem. Spolužáci ujišťují, že několikrát prohlašoval: „Až budu prezidentem, můj vlak se zastaví v Jarnaku.“ Jeho profesoři tvrdí, že se zajímal spíše o literaturu než politiku. K tomu ani neměl mnoho příležitostí, nemyslíme-li hodiny zeměpisu, v nichž se učili, že Francie se rozkládá na 11 milionech čtverečních kilometrů a má 80 milionů obyvatel (včetně kolonií). Sám o padesát let později napsal v knize Ma part de vérité, že dokonce složil maturitu z filozofie, aniž by jedinkrát uslyšel jména Karel Marx a Bedřich Engels. Zato dobře znal Dostojevského a Tolstého.

Nelze ale tvrdit, že ve veřejné – státní – škole se v hodinách filozofie rozebírala díla Marxe a Engelse. Problém soukromých – převážně katolických – škol spočíval v tom, že kromě sociální selekce byla tu i selekce výuková. Nejenže dávala přednost náboženské výchově, ale hlavně nepodléhala školnímu řádu, osnovám ani kontrole státních složek.

Lyceum Svatého Pavla sice tvrdilo, že u nich sociální selekce není, ale už pouhý seznam studentů potvrzuje, že jejich výběr podléhal přísným kritériím. Dělili se podle toho, zda patřili k tzv. vynikajícím rodinám (což byl případ všech čtyř Mitterrandových synů), nebo „dobře situovaným“ či konečně „zajímavým případům“. Jednalo se o děti výrobců koňaku a papíru (dvě nejrozšířenější průmyslová odvětví města), dále obchodníků, lékařů, notářů, zchudlých šlechticů a úředníků. Důraz se kladl na to, aby všichni byli věřící a aby se ze studentů později stala – „bude-li si to Bůh přát“ – elita kraje. V takovém zaměření se toto lyceum nijak nelišilo od jiných. I zde platil pevný řád, který studenty nutil vstávat ve tři čtvrti na šest, umývat se studenou vodou, pomodlit se na lačný žaludek, nasnídat. Pak se už střídalo studium se sportem a oddychem až do večeře. Po večerní bohoslužbě se ve 20 hodin zhášela světla.

Na začátku školního roku 1933 kanovník Bouchaud ve školním bulletinu vysvětloval smysl výuky: Naučte se usmívat při práci a uvidíte ji růžově. Stejně budete nazírat i na nutnost kázně. Růže byla znakem školy, žáci ji nosili i na své zimní a letní uniformě, aby ani na okamžik nezapomínali, že „život je třeba vidět růžově“.

Růže, jak ještě uvidíme, bude hrát v Mitterrandově životě důležitou úlohu, třebaže ji na prezidentském stole v Elysejském paláci nestrpěl. Sotva to ale bylo proto, že by nerad vzpomínal na svých tři sta spolužáků a padesát profesorů z lycea v Angoulême. Jako prezident poslal škole zdravici. Profesorům slíbil, že nezradí jejich ideály.

SPOR O ŠKOLU A POTRATY

Přesto se ve sporu o školskou reformu postavil proti těmto privilegovaným školám. A nikoli proto, že jako socialistický prezident musel plnit socialistický program své strany. Už dávno před svým zvolením, například na kolokviu věřících a nevěřících v listopadu 1977 v Paříži, brojil proti tomu, aby socialisté, dostanou-li se k moci, ponechali svým politickým odpůrcům takový nástroj, jako je právě soukromá škola. Dokonce v tomto projevu kritizoval církev, že proletářům slibuje štěstí v posmrtném životě a ve jménu tohoto štěstí jim odpírá právo dosáhnout ho na zemi, včetně práva mít vlastní názor na svět. „Soukromé školství se stalo nástrojem konzervativní moci,“ uváděl a poukazoval na úzké spojení mezi vedením těchto škol a jejich sdruženími s konzervativními stranami.

V prosinci 1982 předložil ministr školství Alain Savary po osmnáctiměsíční přípravě návrh nového školského zákona, jímž se měla ve Francii vytvořit jednotná, ryze státní vzdělávací soustava, tak jak to navrhoval také společný program socialistů a komunistů z roku 1972. Stoupenci soukromých škol zorganizovali po celé zemi demonstrace.

Dne 2. ledna 1983 Mitterrand překvapivě prohlásil, že jeho osobní základní filozofií, které se bude držet až do svého posledního dechu, je respektování svědomí. Proto chce respektovat možnost svobodného výběru. Tím se fakticky postavil proti Savaryho návrhu. Ministr to pochopil jako výzvu k nucené přestávce, aby se uklidnily vášně. Vláda se znovu pokusila zákon prosadit. V odpověď na to se v Paříži konala dvoumilionová demonstrace stoupenců soukromých škol z celé země. Největší demonstrace, jakou kdy francouzská metropole zažila. Profesorům, studentům a rodičům stáli po boku duchovní v čele s pařížským arcibiskupem. Vláda byla přesto rozhodnuta zákon prosadit a socialističtí poslanci si v parlamentu gratulovali, s jakým odhodláním jdou všichni do boje za státní školství; socialisté totiž měli v Národním shromáždění absolutní většinu.

Avšak v době, kdy mnozí Francouzi již balili svá zavazadla na dovolenou, 12. července 1984, prezident oznámil, že se rozhodl návrh Savaryho zákona stáhnout. Ministr se to dozvěděl až z televize a na protest podal demisi. Odstoupila celá vláda. Nový ministr školství Jean-Pierre Chevènement a nový premiér Laurent Fabius oznámili, že připraví nový text zákona, jenž bude možná předložen lidovému referendu. Lidé se ještě nevrátili z dovolených, když se dověděli, že referendum je zbytečné, protože podle prezidentova názoru všechny zainteresované strany přijímají změny nového ministra.

Spor o Savaryho školský zákon zdaleka nebyl pouze střetem státu a církví, netýkal se jen toho, zda některé školy a koleje změní majitele a jejich vedení se podřídí obecným požadavkům a osnovám. V tomto smyslu je třeba chápat Mitterrandův výrok z roku 1977 i jeho váhání, když již vládl v Elysejském paláci a chtěl se stát prezidentem všech Francouzů. K řešení jakékoli otázky by totiž potřeboval mít dvě židle a sedět současně na obou nedokáže ani prezident.

Shodně s většinou Mitterrandových životopisců si rovněž myslím, že v prezidentově jednání se přece jen silněji, než si sám uvědomoval, projevovaly prvky výchovy z mládí. Je všeobecně znám jeho pietní vztah k dětství a mládí. Dokazují to kupříkladu fotografie, které uchovával ve své prezidentské kanceláři a bytě. Svědčí o tom i skutečnost, že jakmile se ujal prezidentského úřadu, většině svých bývalých spolužáků a profesorů rozdával vyznamenání. Zval je k sobě, scházel se s nimi na obědy či večeře, představenému katolického lycea při každé jeho návštěvě metropole poskytoval své služební auto.

Byl v tom jistě úctyhodný projev vděčnosti těm, kdo mu dali vzdělání a s nimiž trávil svá školní léta, ale i důsledek výchovy.

Rodinný vliv se u Mitterranda projevil třeba při projednávání jiné otázky, pro Francii stejně typické: práva žen na potrat. Jedním z bodů socialistického programu (60. bod z celkového počtu 110 bodů) byl požadavek, aby se ženám hradilo umělé přerušení těhotenství. V tomto smyslu se připravoval zákon, jakmile se po červnu 1981 ujala moci nová socialistická vláda. Avšak 2. srpna 1982 ministr sociálních věcí Bérégovoy oznámil, že návrh zákona se odkládá ad acta. Bojovné příslušnice Socialistické strany byly pobouřeny.

„Vláda chce odepřít ženám právo, aby svobodně rozhodovaly o svém těle,“ rozhořčovala se Simona Ifová, předsedkyně rodinného plánování a poradkyně v kabinetu ministryně pro sociální podmínky žen Yvetty Roudyové.

Druhý den ráno se u prezidenta jako každý čtvrtek sešli u snídaně vybraní socialističtí předáci. O této otázce diskutovali tak živě, že tentokrát ani nevnímali vůni rozpečených rohlíků: „Co řeknou naše voličky, naše členky, naše ženy a dcery?“ Všichni svorně pomlouvali ministra Bérégovoye, který odložení zákona vysvětloval jako „etický problém“. Pouze Mitterrand byl při snídani mlčenlivý, pohroužen do svých úvah. Až později se účastníci této snídaně dozvěděli, že rozhodnutí neposkytnout finanční příspěvek na potraty pocházelo od prezidenta. Převážil u něj názor katolické církve odmítající potraty. Teprve odpor vlastní strany a pobouření většiny žen ho přimělo změnit stanovisko. O pár dní později Bérégovoy ženy ujistil, že potraty budou bezplatné.

ŠKOLNÍ ZVONEK NEZNÍ VŠUDE STEJNĚ

Dodnes není ve Francii školská reforma plně vyřešena. Dodnes studenti, profesoři i rodiče projevují nespokojenost s poměry, které na školách vládnou. Studentské bouře v roce 1968 se týkaly především politických hesel a jejich bezprostřední příčinou byla demonstrace studentů v Nanterre proti ještě napoleonskému zákazu navštěvovat dívčí koleje. Uskutečnila se 22. března 1968 a podle tohoto data se také nazývalo celé hnutí studentské revolty v čele s Cohn-Benditem. Jen doplním: tehdy jsem se s ním střetával na pařížských barikádách a v divadle Odeon jako s energickým mladíkem, nabitým revolučním nadšením. Poté zmizel a potkali jsme se o řadu let později na frankfurtském knižním veletrhu. Stal se z něj úspěšný nakladatel. Posledních šestnáct let jsem ho potkával v chodbách Evropského parlamentu. Využíval toho, že se narodil ve Francii židovsko-německým rodičům a tak kandidoval jednou za francouzské, podruhé za německé zelené, protože měl obojí občanství. Tak to vystřídal čtyřikrát. Příkladný symbol tehdejší studentské revolty.

O necelých dvacet let později studenti protestovali proti stále se zhoršujícím sociálním podmínkám: nevyhovujícím kolejím a přeplněným posluchárnám, stále se snižujícím stipendiím a zejména jisté bezvýchodnosti absolventů hledajících odpovídající umístění. Chci ovšem zdůraznit to, že popisuji především poměry za Françoise Mitterranda. Co platilo o sociálních otázkách studentů, týkalo se i jiných vrstev obyvatel: vycházím ze západoevropských měřítek tehdejší doby v porovnání s naší situací, a tedy podstatně vyššího životního standardu i u studentů. Jestliže studenti (dělníci, rolníci) chtěli víc, věděli, že na to společnost má. Ve Francii zvlášť kvalita výuky v nehumanitních předmětech, tehdy nesrovnatelná s naší, odpovídala úrovni společnosti. Její nároky stoupají stejně jako požadavky na reformu školství a jeho sociální zrovnoprávnění. Nešlo jen o statut soukromých škol, nýbrž o řadu dalších otázek souvisejících s tím, že pouze malé procento skončí školu v daném termínu, že mnozí si musí přivydělávat a že je málo studentů z dělnických rodin. Některé podniky, hlavně soukromé, dotují studia s úzkou specializací pro výchovu odborníků podle svých potřeb. Poskytují jim stipendia anebo zálohy na studium, které poté v zaměstnání splácejí. Tím je zvýhodňují proti těm školám, jejichž posluchači takové šance nemají. Nevýhodou takto specializovaných posluchačů zase je, že se mohou mnohem hůře uplatnit, musí-li změnit pracovní místo.

Střední školství bylo dost roztříštěné. Kritizována byla hlavně příprava učňovské mládeže. Často spočívala na libovůli jednotlivých zaměstnavatelů.

Rozdíly jsou také v jiném. Například učitelé zpravidla nenesou odpovědnost za výchovu svých svěřenců. Jen si odučí své hodiny a třeba již dozorem o přestávkách, ve školních jídelnách a doučováním jsou pověřeni tzv. dohližitelé, většinou vysokoškoláci. Tito vychovatelé se starají též o náplň volného dne. Na francouzských školách se sice učí pět dní v týdnu, volná ale není sobota, nýbrž den uprostřed týdne – obvykle středa nebo čtvrtek. To fungují zájmové kroužky, pěstuje se sport – podle možností školy, zda pro takovou činnost má vyhovující prostory či si je může pronajmout. Totéž se týká hodin tělocviku a pronájmu tělocvičny, když ji škola nevlastní.

Někteří učitelé pracují jenom na základě ročně obnovovaných smluv, ale opět to není všude stejné. Mohl jsem pobývat ve školách velice moderních, s vynikajícími pedagogy a relativně malým počtem žáků, výborně zařízených. A také, což je ve Francii přirozené, s vynikající kuchyní a levnými jídly, která žákům roznášejí pomocné síly. To vše je zcela v pravomoci jednotlivých radnic – rozhodnout, kolik věnují na vybavení a sociální život škol.

Při volbách do obecních zastupitelstev v březnu 1983 jsem byl v jednom z měst, které v sociální péči patřilo v té době ve Francii ke vzorovým: Nîmes. Mnohým možná to jméno připomene římskou éru nebo rodiště Alphonse Daudeta či proslavené býčí zápasy. Konají se tu každoročně pět dní v roce (o svatodušních svátcích) po francouzském, španělském a portugalském způsobu, tedy zabitím býka v aréně i mimo ni a jeho honbou ulicemi města, aby si této atrakce každý do sytosti užil.

Mne však zajímalo, jak se radnice, v níž už osmnáct let vládl levicový starosta Émile Jourdan, stará o svých sto třicet tisíc obyvatel. Začal jsem jeslemi, v nichž jsou děti od desetitýdenních nemluvňat až po tříletá batolata. Ze tří, které platí město, jsem si vybral jesle Eugenie Cottonové. Jak mi tvrdila ředitelka, nejlepší z celé Francie. Velice originální byla již sama jejich architektura s mnohostranným členěním místností a okny různých tvarů, aby tlumené světlo dopadalo na kovral, na němž si hrály děti, se suterénní garáží, kam zajížděli rodiče, aby z auta nemuseli děti vynášet v zimě či dešti přes ulici a chodník. Prostorný balkon na hraní a zahrada patřily k dalším vymoženostem pro šedesát dětí na celodenní pobyt a dvacet dalších, jež sem matky mohly za jednorázový poplatek „odložit“ jen na půl dne, aby zašly třeba k lékaři. Denní náklady na dítě dosahovaly 200 franků (tehdy samozřejmě ještě neexistovalo euro), ale maximální poplatek rodičů činil šedesát, nejnižší 23 franků. Troje jesle městu samozřejmě nestačily, ale velmi rozšířené byly i jiné typy, například jesle rodinné či soukromé. Na ně už město nepřispívalo, stejně jako na domácí hlídání. Přesto tato péče o dvě stě dětí stála radnici ročně tři a půl milionu franků.

Už jsem psal o školních jídelnách. Stravu pro ně zajišťovaly v Nîmes sektorové kuchyně. V jedné z nich – Romaina Rollanda – se denně připravovalo čtyři tisíce jídel. Porcovaly se do fólií, uchovávaly v chladicích boxech a v kontejnerech rozvážely do jednotlivých jídelen, kde se pouze ohřívaly. Tak se zajišťovala kvalitní strava podle nejnovějších vědeckých poznatků. Menu bylo jednotné a jídelníček se sestavoval až tři měsíce dopředu. V jedné ze školních jídelen jsem je ochutnal: na předkrm hlávkový salát s olejovkami, lehký studený či zapékaný sýr, paštika, jako hlavní jídlo maso s přílohou, na třetí chod vždy ovoce: banán, pomeranč. Než přišli žáci, na všech stolech již byly rozdány předkrmy, talíře a příbory; děti obsluhoval personál, který pracoval na zkrácený úvazek, studenti či ženy v domácnosti. Na každém stole stála karafa se šťávou, mlékem a vínem – pro dohližitele, kteří většinou seděli s dětmi. Město platilo 85 % nákladů, takže při průměrné ceně oběda 30 franků to rodiče stálo nanejvýš 12,50 franku, ale výjimkou nebyly ani bezplatné obědy pro děti ze zvlášť chudobných rodin.

Zmínil jsem se už o střediscích pro volné středy; v jednom ze sedmi, v Bauillargues, jsem zastihl 120 dětí ve věku od tří do šestnácti let. Dopoledne z nich část byla plavat, část bruslit, pak měly kino, zájmové kroužky. Ráno je sem od školy přivezly autobusy a večer v pět hodin je zas odvezly ke škole, aby si je vyzvedli rodiče. Denní náklady na dítě činily 84 franků, pro rodiče nejvýše 21, pro některé nic.

Když se to všechno sečetlo, Nîmes vydávalo ročně jen na mladé lidi 150 milionů franků, nejvyšší položku svého rozpočtu. Byly v tom zahrnuty výdaje na kulturní a sociální zařízení a sociální podporu. Ve městě totiž žilo přes 10 tisíc nezaměstnaných, převážně mladých. Pro ně zde byly kanceláře s odbornými poradci. Týdně za nimi docházelo 30 až 40 mladých lidí. Zapsali se, sdělili své zájmy, možnosti a podle nich středisko buď přímo zprostředkovávalo práci – mělo denní přehled ze všech místních podniků o pohybu pracovních sil, nebo samo nabízelo stáž pro získání potřebné kvalifikace – od měsíční po roční. Stážisté ve věku od 16 do 18 let přitom dostávali měsíčně 500 franků, ubytování a měli bezplatnou městskou dopravu. Středisku se podařilo najít práci v průměru pro 10 % žadatelů. Stačilo aspoň na půl roku, pak už měl mladý nezaměstnaný nárok na sociální podporu, tou nejnižší byla polovina vládou a odbory uznané minimální mzdy (SMIC).

Připomínám, že záleželo na radnici, zda prostředky města věnuje na tyto účely, či na elitářské zájmy určité skupiny obyvatel. To se týkalo všech oblastí, nejenom péče o mladé. Platilo-li v některém městě, že i starší nezaměstnaný měl právo na bezplatnou rekvalifikaci a městskou dopravu, snížení nájemného, poplatků za elektřinu, plyn a vodu, bylo to většinou tam, kde na radnici vládl levicový starosta. Proto je ve Francii tak ošidné zevšeobecňovat jeden příklad. Co platí zde, netýká se sousedů, a naopak. Tím chci vysvětlit, proč se i zdánlivě s jinými problémy nesouvisející otázka stává záležitostí navýsost politickou, jež dělí Francii na dvě politicky tak rozdílně zbarvené poloviny.

Aby měl čtenář ucelenější představu o francouzském školství, měl bych uvést několik základních údajů. Především je celý systém velmi centralizovaný, stát, tedy příslušná ministerstva včetně zemědělství (řídí zemědělské školy) určují obsah výuky, její délku a formu, orgány veřejné správy zajišťují materiální vybavení škol, jak to stanoví zákon z roku 1982. Soukromých základních škol je 15 procent a 20 procent škol druhého stupně. Celkový počet žáků a studentů tvoří čtvrtinu obyvatel – 15 milionů – a vzdělání čerpá 6,6 procent státního rozpočtu. Francie vydává na jednoho studenta ročně v průměru 6800 euro (v zemích OCDE 9000 euro), student před maturitou stojí jedenapůlkrát víc než student prvního cyklu vysoké školy. Na ně se nekonají přijímací zkoušky, ale během prvních semestrů klesne počet studentů třeba desetinásobně. Podle všeobecného mínění je vysoké školství v zásadě podfinancované.

Jen připomenu, že OCDE (l’Organisation de Cooperation et de Développement Économique – Organizace pro spolupráci a ekonomický rozvoj) byla založena 18 evropskými zeměmi, USA a Kanadou v roce 1960, aby se sjednotily na podporu ekonomického rozvoje. Dnes má 34 členů a kromě 28 z Evropy (včetně ČR) sem patří řada států Střední a Jižní Ameriky a pacifické Asie, silně či méně vyspělé jako třeba Izrael, Švýcarsko, Jižní Korea či naopak Chile, Mexiko a Turecko.

Ve francouzské základní škole se v jedné třídě učí průměrně 19,4 žáka, v zemích EU 16,3 (údaj z roku 2003). Je to proto, že chybí na 60 000 učitelů. Také platy učitelů se pohybují pod evropským průměrem (myslí se tím úroveň 16 členských zemí EU před rokem 2004). Francouzští učitelé odučí 918 hodin ročně, zatímco v ostatních srovnatelných evropských zemích 804. Přitom školní rok ve Francii je jeden z nejkratších na světě a představuje 144 dní z roku. Učitelé musí ročně věnovat ještě 36 hodin na doučování slabších žáků. Je pozoruhodné, že ve Francii je značný počet sebevražd mezi učiteli a profesory – 39 na 100 000 obyvatel, zatímco v zemích EU to je 35 a celkově ve Francii 16 sebevražd na sto tisíc obyvatel.

Týdenní vyučovací cyklus byl v roce 2013 prodloužen ze 4 dní na čtyři a půl dne. Souvisí to s celkově stanoveným počtem pracovních hodin týdně, což je 35 (od roku 2000). S tím, že vyžaduje-li to charakter profese (například řidiči atd.) a pracovníci musí dělat více, mají poté nárok po pěti týdnech na jeden týden volna či po pěti měsících na jeden měsíc nebo po pěti letech na jeden rok (to se týká např. výzkumníků). Tyto rozdíly závisejí na profesích a v současné době je celkem 27 variant řešení takových „přesčasů“.

Žáci a studenti se v průměru učí týdně v collège 25–28 hodin, v lyceu 30–40 hodin. 38 procent žáků mladších 15 let opakuje třídu alespoň jednou (v zemích OCDE je to 15 procent). Také stoupl jejich počet ve třídě z 24 v letech 1970–1990 na současných 28–30. Používám-li francouzské termíny pro jednotlivé cykly, pak je třeba znát, že základní škola začíná 11. třídou, šestá až třetí je collège (11–15 let), druhá, první a terminál patří lyceu. Jen velmi málo dětí chodí od dvou či tří do šesti let do mateřské školy. Tak jako žáci a studenti postupují zdánlivě z vyšších do nižších tříd, tak se také klasifikuje. Nejvyšší známkou je dvacítka, desítka je na hraně dostatečnosti a vysvědčení s jedničkou či dvojkou je lépe raději ani neukazovat. Kromě známek se na vysvědčení vždy píše pořadí ve třídě a krátké slovní ohodnocení (například „chytrý ale líný, pilný ale tupý“).

V současnosti je úroveň francouzského školství v porovnání se zeměmi OCDE jen průměrná a má klesající tendenci, zvláště pokud se týče boje se sociální nerovností. Podle výzkumu ministerstva školství z roku 2014 klesá úroveň zejména výuky francouzštiny a matematiky. V roce 2008 mělo 69,2 procenta Francouzů diplom rovnocenný maturitě či nižší a 19,9 procenta vyšší.

Mimořádné postavení ve francouzském vysokém školství zaujímá l’École nationale d’administration (ENA), která vznikla z iniciativy de Gaulla a na základě dekretu prozatímní vlády z 9. října 1945, ale realizaci tohoto dekretu dovedl do konce tehdejší místopředseda vlády a předseda Francouzské komunistické strany Maurice Thorez, odpovědný za administrativní reformu. Škola patří mezi nejprestižnější na světě a v jejích posluchárnách usedali tři pozdější prezidenti, sedm premiérů vlád, nespočet ministrů a většina prefektů.

Škola nejprve sídlila v Paříži v ulici Saints-Pères, ale postupně zabrala další dvě budovy. Na základě rozhodnutí premiérky Edith Cressonové škola přesídlila v roce 1991 do Štrasburku, aby byla blíže evropským institucím – Radě Evropy a Evropskému parlamentu. Tam zabrala budovu, která předtím sloužila mimo jiné jako nemocnice a vězení a nazývala se také École européenne de gouvernance. Od ledna 2007 její část přesídlila zpět do Paříže, na avenue de l’Observatoire, kde se věnuje především krátkým kurzům a mezinárodním vztahům, zatímco ostatní část zůstává v alsaské metropoli. Tam přijímá ročně 80 až 100 studentů, k nimž je třeba připočíst třetinu cizinců, 60 studentů s titulem master nebo mastère spécialisé a stovku zahraničních pro speciální mezinárodní cykly. Někteří kritici ji vytýkají její výběrovost a to, že vychovává byrokratickou elitu, izolovanou od celé společnosti. Nikdo však nepopírá její kvality, které ji řadí mezi nejlepších deset škol na světě, jimiž prošli nejvyšší státní činitelé.

TÁPÁNÍ VPOLITICE AŽENÁCH

PAŘÍŽ: LÁSKA IVOJENSKÁ SLUŽBA

Mladý François Mitterrand úspěšně absolvoval lyceum ajednoho říjnového dne roku 1934 přijel vlakem napařížské nádraží Austerlitz, kde vroce 1919 odmítl jeho otec přijmout místo přednosty. Měl vkapse čtyři doporučující dopisy, jeden znich byl odznámého spisovatele arodinného přítele Françoise Mauriaka. Ubytoval se vdomě č. 104 vulici Vaugirard – veznámém penzionu, kde bydlela řada studentů, kteří se později proslavili.

Vaugirard 104 je nejen adresou pro jednu zbudov, ale také Společnosti Marie, tedy otců, bratrů asester maristů, neboli katolické kongregace, která tu byla založena už vroce 1822. Otcové maristé zde nabízeli ubytování mladým lidem, přicházejícím doPaříže studovat. Ti vytvořili organizaci „LaRéunion des étudiants, le104“, kteří se ksobě hlásili, třebaže už dávno opustili toto sídlo. To přežilo až dopoválečného období, kdy se zbudovy stalo kulturní středisko. Sem se také uchýlil Mitterrand během svých pařížských studií. Jako prezident všechny pátery asvé spolužáky vyznamenal. Tolik navysvětlenou, protože se spříslušníky Vaugiraud 104 budeme ještě setkávat.

Mitterrand měl pro sebe zařízený pokoj, kde se mohl vklidu učit. Odtud bylo kousek naSorbonnu. Nauniverzitě se zapsal doprvního ročníku politických asociálních věd apráv.

Penzion měl liberálnější režim, vycházky byly povoleny povečerní modlitbě až dopůl dvanácté. Kdomu patřila zahrada, hřiště, hudební salon ahlavně velká knihovna. Tam bylo možné si přečíst všechny noviny ačasopisy vyjma ultrapravicových l’Action française akomunistického deníku l’Humanité. Dobře se tu ivařilo.

Nata léta Mitterrand vždy rád vzpomínal. Druhy zpenzionu zvával ipozději jednou ročně navečeři dohospůdky vLatinské čtvrti – pod podmínkou, že se během jídla nebude hovořit opolitice. Pozvolení prezidentem všechny vyznamenal Řádem Čestné legie. Jak už jsem uvedl, stejně ocenil isvé kněžské učitele zlycea Svatého Pavla. Většina pamětníků se shoduje, že ostatní studenty zpenzionu převyšoval inteligencí azvláště vyjadřovacími schopnostmi, nasvůj věk výjimečnými. Dokládají to ijeho články otiskované vRevue Montalembert.

Snadšením se věnoval charitativní činnosti jako člen sdružení konference Saint-Vincent-de-Paul. Naprvní straně Figara byla zveřejněna jeho fotografie, jak rozdává polévku chudým. To ocenil otec Jobit zangoulêmského lycea veškolním časopise, když dával zapříklad novým žákům přednosti bývalého studenta achválil ho zato, že zůstal věrným „jécistou“ (členem Křesťanské studující mládeže). Myslel tím nejen charitativní činnost, ale především jeho názory. François totiž napsal dolycea dopis, vněmž odmítal politické motivy tehdejší společenské krize. Chápal ji jako morální krizi avyzdvihoval křesťanskou morálku; vytýkal svým kolegům nafakultě, že jsou sice katolíky, ale nikoli aktivními křesťany.

VeFrancii se zostřovaly konflikty asílil antifašistický boj, ústící vevytvoření lidové fronty. Mitterrand byl ovlivňován Croix de feu; Ohňové kříže bylo hnutí řízené plukovníkem Françoisem de la Rocque, které bylo rozpuštěno včervnu 1936. Napočátku roku 1935 sdružovalo načtvrt milionu aktivních členů ochotných kdykoli zasáhnout isilou proti manifestacím komunistů asocialistů. Plukovník byl vkvětnu roku 1935 pozván dopenzionu, aby pronesl přednášku. Zakončil ji: „Zítra dám rozkaz kmobilizaci proti revoluci Léona Bluma, Édouarda Daladiera, Marcela Cachina ajejich stoupenců.“

Neexistují důkazy, že by se Mitterrand podílel naorganizování této přednášky či že by se jinak aktivně účastnil různých hnutí francouzské pravice. Snad pouze to, že vRevui Montalembert se postavil zavydavatele časopisu l’Action française Charlese Maurrase, kterého si cenil především jako spisovatele. Jean Louis Loubet Del Bayle vesvé knize Nonconformistes des années trente (Nonkonformisté třicátých let) tvrdí, že byl vletech 1937–1938 propagátorem měsíčníku Combat, který soustřeďoval pravicové intelektuály, mezi nimi iMitterrandova přítele zAngoulême Clauda Roye.

Důkazem nemůže být ani jeho přátelství sJean-Marie Bouvyerem, členem malé ilegální avýrazně antikomunistické organizace Cagoule. J.M.Bouvyer se zúčastnil atentátu nadva italské socialistické profesory, bratry Rossiovy, kteří se proslavili svou opozicí proti Mussolinimu afašismu. Bouvyer byl zatčen, akdyž si odpykával trest vpařížském vězení La Santé, Mitterrand jej několikrát navštívil. Poválce Mitterrand dosvědčoval Bouvyerovi, že během války pomáhal vyrábět falešné dokumenty pro Hnutí bývalých zajatců. Podrobně se touto otázkou zabývá kniha Pierra Péana Une jeunesse française zroku 1994 ataké Franze-Oliviera Giesberta François Mitterrand ou la tentation de l’histoire zroku 1977, která ztřicátých let přesahuje až dodob Vichy.

Ať už životopisci uvádějí jiné příklady jeho přátelských vztahů klidem zřad francouzské pravice (nezapomínejme, že později to byli političtí odpůrci socialistického prezidenta, jejichž snahou bylo dokázat, že Mitterrand vmládí patřil spíše dojejich řad), faktem zůstává, že vseznamu jeho přátel zté doby nenajdeme výraznější představitele francouzské levice.

Mitterrand vesvé knize Ma part de vérité ujišťuje, že již odroku 1936 cítil, „načí straně je právo aspravedlnost“, asympatizoval slidovou frontou. Též uvádí, že se zúčastnil oslav výročí smrti Jeana Jaurèse vkavárně Croissant vroce 1934, tedy krátce posvém příchodu do Paříže.

Existují dvě fotografie, otištěné včasopise Action française Camelots du roi, které zachycují mladého Mitterranda, jak stojí 1.února 1935 proti policejnímu kordonu vprvní řadě manifestace proti zahraničním lékařům, kteří vykonávali praxi veFrancii. Její účastníci provolávali heslo: „Francie patří Francouzům!“

Je také známo, že vbouřlivých univerzitních diskusích se Mitterrand jednoznačně postavil nastranu těch pravicových studentů, kteří vbřeznu 1936 demonstrovali proti význačnému právníkovi auniverzitnímu profesorovi Gastonu Jèzeovi, aby mu zabránili přednášet naSorbonně. Jèze odsoudil Mussoliniho útok naHabeš astal se poradcem císaře Haile Sélassiého, který musel před italskými vojáky utéct zAddis Abeby doanglického azylu. Alespoň to dokládá jeho první článek pro velký pravicový časopis L’Echo de Paris ze 4.července 1936, vněmž psal o„slavných březnových dnech“. Stal se stálým přispěvatelem tohoto časopisu stejně jako Revue Montalembert, kam psal většinou články věnované spisovatelům abásníkům avůbec stavu francouzské literatury. Opěvoval nejznámější spisovatele meziválečného období, zdrženlivý byl však například kVictoru Hugovi. Stejně tak velmi ironicky „vypráskal“ Romaina Rollanda, André Gida, Julese Romainse.

Pamětníci tvrdí, že se student Mitterrand věnoval koncem 30. let víc veřejné činnosti než studiu. Nebylo obtížné zapamatovat si energického studenta, jenž se hlásil zakandidáta při různých volbách anamnoha schůzích doporučoval prodloužit proslavený bulvár Latinské čtvrti Saint-Michel až kmoři. Tehdy bylo vPaříži navšech univerzitách celkem 30 tisíc studentů, zatímco dnes jich je 300 tisíc. Ztěch třiceti tisíc se jen část aktivně účastnila politických diskusí. Mitterranda často vídávali napřednáškách Andrého Malrauxe, Andrého Chamsona, Juliena Bendyho, adokonce Maurice Thorèze aJacquesa Doriota vMutualité. Bouřlivé studentské moře bylo silně proměnlivé. Jak později napsal snad nejbližší Mitterrandův přítel François Dalle, „dopoledne jsme chodili doknihovny právnické fakulty, kde převládalo ultrareakční klima, aodpoledne jsme seděli vknihovně Sorbonny, kde každý, kdo nebyl marxistou, byl považován zapitomce.“

Opadesát let později Mitterrand vzpomínal, jak byl přitahován socialistickými spolužáky, ikdyž mu „trhaly uši“ výrazy marxistické levice, převzaté zněmčiny. Souviselo to asi sjeho velkou sečtělostí aznalostí literatury. Vanketě obyvatel „penziónu 104“ naotázku, kteří jsou jeho oblíbení autoři, odpověděl: Paul Valéry, Charles Baudelaire, François Mauriac aPaul Claudel.

Jaká je úloha literatury?

„Neodmyslitelná iošidná, je potřeba vyvarovat se nebezpečí myslet acítit jako spisovatel.“

Kdybyste musel odejít doválky, jaké knihy byste si vzal dotorny?

„Pascalovy Myšlenky aRabelaisův Abbaye de Thélème.“

Anadlouhé cestování?

„Eupalinos Paula Valéryho, Mauriakova Boha adémona, Montherlantovu Ufontán přání aClaudelův Saténový střevíc.“

Už tento výběr svědčí ošíři akvalitách literárních znalostí. Nebezpečí fašismu se blížilo aMitterrand vůči němu nebyl slepý. Se svým přítelem Dallem si zajel doNěmecka. Oba byli šokováni množstvím vojáků avojenské techniky, kterou viděli nadruhém břehu Rýna. Cítili německou převahu anepřipravenost Francie. Přesto to vMitterrandovi zatím nepodněcovalo vojenského ducha. Jak uvedl vrozhovoru sRogerem Priouretem vroce 1972: „…byl jsem antimilitaristou aodmítal jsem se podřídit vojenskému výcviku.“ Své sestřenici ostře vytkl, že se provdala zadůstojníka. Včlánku pro časopis Montalembert reagoval napolitiku neintervence Francie adalších západních vlád vechvíli, kdy Hitler obsadil Rakousko: „Až sem, ne dál!“ – tak se jmenoval článek, vněmž se vysmíval ujišťování Blumovy vlády, že půjde-li Hitler dále, pak již bude Francie reagovat. „Může se to nazývat černým humorem, ale ten nikdy nenahradí hněv… Snad je pravda, že Francie by byla blázen, kdyby chtěla vést válku pro ztracený mír, smrt člověka je bezesporu vážnější než zničení státu. Všechno hovoří pro to, že nic neospravedlňuje odpor proti událostem. Ale přes celou pyramidu těchto důvodů jsem přece jen zneklidněn… Pod dojmem triumfálního příchodu bavorského boha naMozartovu zem si uvědomuji, jaká svatokrádež se to připravuje, apociťuji jistý druh hanby, jako bych uznával svou odpovědnost.“ Vestejném článku napsal: „Vpolitice jsou přijatelná pouze dvě stanoviska: buď úplné odmítnutí, nebo absolutní síla. Odmítnutí, diktované sebeobětováním, by pro lid bylo nejkrásnějším svědectvím jeho velikosti. Jestliže se jednotlivci mohou někdy obětovat, proč toho nejsou schopny národy? Tento druh hrdinství se zdá být zakázán té živé mase individuí, která tvoří fikci nazývanou stát.“

Doznačné míry je vtom vyjádřena francouzská nálada oné doby: styďme se, ale nedělejme nic. Polopacifismus, polovlastenectví – to bylo velice typické klima vzápadní Evropě. Úplně marné bylo volání skutečných antifašistů, že Hitlera je nutno zastavit nejen slovy aplanými výhrůžkami.

Catherine Nayová vMitterrandově životopise ironicky poznamenává, že Mitterrand té doby, tedy jako dvacetiletý mladík, byl přece jen bojovníkem: nasportovním hřišti. Dával přednost individuálním sportům – golfu, tenisu, ping-pongu. Byl schopen bojovat až napokraj svých sil, aby zvítězil. Kromě sportu se věnoval hudbě, především uctíval Mozarta. Neworleanský jazz se stal pro něj objevem. Rád tancoval – ataké se naplese vlednu 1938, který se konal pod patronací prezidenta Alberta Lebruna, zamiloval dostudentky lycea Fénelon. Nejprve ji vyzval navalčík, pak nafoxtrot, tango, charleston, až mladý muž uvízl vmilostné síti.

„Jak se jmenujete?“ ptal se.

„Maminka mi zakázala to říct,“ odpověděla.

„Budete tedy mou Beatricí,“ rozhodl François, zřejmě inspirován četbou Alighieri Danteho.

„Auvidím vás ještě?“ naléhal François Mitterrand nastudentku.

„Maminka mi zakázala scházet se schlapci…“

Přesto vyzvěděl její adresu ačekal nani před školou, až se dočkal. SMarií-Louise Terrasseovou (nakonec mu řekla isvé jméno) se potom setkával denně adenně jí psal dopisy, které důsledně čísloval. Pro jistotu žádal kamarády, aby jí je osobně doručili, většinou před východem zlycea. Své přátele vodil pod okna jejího bytu atam vzdychal: „Zde žije, zde spí…“ (Mnohem později ji znala celá Francie, neboť se pod jménem Catherine Langeaisová stala první televizní hvězdou.)

Popůl roce přišel naschůzku oblečen doslavnostní uniformy své fakulty asrůží vruce.

„Co to má znamenat?“ ptala se dívka.

„Brzo se to dovíte,“ odpověděl záhadně.

Pochopila to, když vešel dojejich bytu amluvil smatkou. Ta jen zvolala:

„Představ si, tento mladý muž mě požádal otvou ruku!“ Apak mu odpověděla: „Je ještě mladá, nemá ani šestnáct.“

On odporoval: „Dvě zmých sester, Antoinette aColette, se provdaly všestnácti.“

„Nemáte zasebou ještě vojenskou službu.“

„Ale co, budu ji mít.“

Měl bych asi poznamenat, že François byl – jako většina mladých lidí zkatolických aburžoazních rodin – vmilostných citech velmi zdrženlivý. Podle svědectví přátel získal zkušenost zfyzické lásky až posvé dvacítce, sMarie Louisou. Před rodinným shromážděním 23.prosince 1937 upříležitosti svatby svého bratrance Pierra Sarrazina sOdile Moreauovou, dcerou plukovníka, veřejně prohlásil, že láska se nesnoubí se štěstím, svatba je dílem rozumu. Prostě, vduchu nejčistší buržoazní tradice.

Právě natéto svatbě se blíže seznámil se svou sestřenicí Marie-Claire Sarrazinovou. Poté jí napsal snad desítky dopisů, první vúnoru 1938, vnichž se jí svěřuje se svými city apocity, jež právě prožíval. Jak bylo jeho zvykem, vykal jí, ačkoliv ona mu vodpovědích tykala, aoslovoval ji vždy „Moje drahá Clairette“. Také se jí svěřil se svým vztahem kMarie-Louise Terrasseové.

Vříjnu roku 1938, krátce popodpisu mnichovské dohody, narukoval dopevnosti Ivry, k23. pluku koloniální pěchoty. Mezitím se vzájemně osobě informovaly rodiny. Otec Marie-Louisy byl profesorem nauniverzitě agenerálním tajemníkem demokratického sdružení politicky orientovaného natzv. pravý střed. Terrasseovi se vesvé pařížské čtvrti těšili asi takovému postavení jako Mitterrandovi vJarnaku. Mladý pár měl povoleno se scházet. Naštěstí Ivry nebylo příliš daleko odLucemburské zahrady, kde bydlela Marie-Louise. Zamilovaný voják dost riskoval, tajně utíkal zkasáren anavypůjčeném motorovém kole jezdíval kesvé vyvolené. Stejně riskoval ijinak. Jel například sněkolika přáteli nasetkání sHenrim d’Orléans, comte de Paris aduc de France (pařížským hrabětem afrancouzským vévodou), který žil vBelgii, kde se také narodil, protože potomci královského rodu měli Francii zakázanou. AMitterrand jako voják nesměl bez povolení opustit francouzské území. Nebyl royalistou, prostě se chtěl seznámit sosobností, která symbolizovala minulost jeho země. Toto setkání naněj učinilo velmi dobrý dojem, ijako prezident udržoval určitý kontakt snásledníkem trůnu.

Snazší to měl poté, co byl převelen dokasáren Lourcine nabulváru Port-Royal. Napřímluvu svého přítele Georga Dayana se stal osobním tajemníkem velitele amohl si veměstě pronajmout mansardu. Obýval ji společně sDayanem, který se stal jeho věrným druhem až dosvé smrti vroce 1979. Pozdější právník, poslanec zadepartement Gard apařížský senátor mu zprostředkoval mnohé kontakty apředevším byl jeho zpovědní vrbou. Jestliže Mitterrand svěřil jiným přátelům jen část svých tajemství, jeden zklíčů kesvým „soukromým trezorům“, Dayan měl vrukou všechny. Nikdy toho nezneužil abyl mu oporou vtěžkých chvílích.

Mitterrand měl sice spoustu administrativní práce, ale občas byla kancelářská nuda zpestřena partií šachu svelitelem. Hlavně pro něj bylo důležité, že nemusel nacvičení apochody, večer se převlékal docivilu autíkal zasvou zbožňovanou blondýnkou. Když se rodina Terrasseových přestěhovala vlétě dovenkovského sídla veValmondois, jezdil itam.

Trávil zde ionen tragický víkend napočátku září, kdy fakticky začala druhá světová válka: Hitler přepadl Polsko. Stalo se to vpátek 1.září 1939. François Mitterrand se vrátil dokasáren nakole vpondělí ráno. To se již jeho druhové vezbrani balili, aby znádraží Pantin odjeli doAlsaska. Šest hodin porozhodnutí britské vlády vyhlásila Německu válku iFrancie.

PODIVNÁ VÁLKA

Hitler drtil polský odpor abezostyšně pošlapával nezávislost země, ale spojenci Polska, kteří vyhlásili Adolfu Hitlerovi válku, nehnuli prstem. Nevzlétl jediný letoun, aby napadl německý zbrojařský průmysl nebo transporty vojáků navýchod, vláda dokonce neučinila ani ta nejmenší vojenská opatření nasamotných francouzsko-německých hranicích: tj. průzkum nepřátelských pozic. Mitterrand se svou jednotkou sice vzimě azadeště stavěl protitankové zátarasy, občas se stěhoval, ale to vše ijemu připadalo jako hraní si naválku. Vesvých pozdějších dílech, zejména La Paille et le Grain (Zrno aplevy) zroku 1975, popsal morální rozklad francouzské armády, zvláště důstojnického sboru. Jeho příslušníci sice neměli rádi Německo, ale obdivovali třetí říši, milovali Francii, nikoli Francouze. Byli výplodem společnosti, která spěla kesvému zániku. Všichni dosud žili viluzi mnichovské dohody, přesněji zrady Československa. Ani jeho úplná okupace nacisty je nevyburcovala zletargie apřesvědčení, že Francii se zaMaginotovou linií nemůže nic stát.

Byli nesmírně překvapeni, když Hitler rozsáhlým obloukem přes Belgii tuto linii obešel audeřil nazemi galského kohouta plnou silou. Ani tehdy se Francie – kromě vzácných výjimek – nezmohla navážnější odpor. Její vojáci byli masově zabíjeni nebo zajímáni, pokud se nezachránili panickým útěkem. Vpředním voji prchala sama vláda agenerální štáb. Marně vlastenci vyzývali korganizovanému odporu. Chybělo nejen velení, ale zejména vůle velitelů zformovat obrannou linii ahájit ji. Plané byly výmluvy naokamžik překvapení či nacistickou převahu. Ta spočívala hlavně vkázni, promyšlené vojenské taktice astrategii, nečekaných úderech tam, kde se jich francouzské velitelství podle zastaralých koncepcí nejméně nadálo.

Jeden zmála francouzských velitelů, de Gaulle, tuto tragédii chápal. Dokonce ji předvídal auž vdobě, kdy byl ještě majorem, poté plukovníkem, tedy napočátku 30. let, horoval vesvých dílech pro novou vojenskou strategii, reorganizaci armády jako profesionální amoderně vyzbrojenou, zvláště tanky. Podle jeho představ bylo potřeba zemi hájit aktivně, útočnými operacemi, anikoli pasivně spoléhat nabunkry Maginotova opevnění. Několikrát se otom marně snažil přesvědčit premiéra. Nakonec, již ztitulu funkce člena vlády, byť nikoli naúrovni ministra obrany, se mj. snažil získat Londýn, aby Paříži pomohl. Nový britský premiér Winston Churchill, který vystřídal Chamberlaina, ihned ocenil kvality mladého politika. Uvědomoval si však, že Francii už pomoci nelze. Chtěl alespoň zachránit zbytky britské armády naevropské pevnině. Charles de Gaulle prokázal několikrát své vojenské mistrovství přímo nabojišti, byla to však jedna zmála jisker, zníž nevzešel žár nadšení pro záchranu Francie.

Marně dokazoval vládě, která zPaříže utekla doBordeaux anakonec 22.června 1940 podepsala kapitulaci vRethondes vCompiègneském lese, vestejném vagonu, vněmž bylo uzavřeno příměří 11.listopadu 1918, že by měla včas přepravit půl milionovou armádu isjejí vojenskou technikou, letectvem anámořnictvem dosvých držav vseverní Africe atak zachránit důstojnost asuverenitu země. Premiér Paul Reynaud podal 16.června demisi avytvoření nové vlády ponechal maršálu Pétainovi, který byl 10.července zvolen hlavou „Francouzského státu“, jak se nazývalo oněch 40 procent francouzského území, které Němci ponechali formálně svobodným, než ho vlistopadu 1942 také plně obsadili. Nakonec byl de Gaulle zvlády ataké zfrancouzské generality jediný, který doslova posledním letadlem odletěl doLondýna aodtud 18.června vyhlásil, že Francie pokračuje vboji zasvou svobodu. To vše se však François Mitterrand dověděl až později.

ZAJATCEM PROTI SVÉ VŮLI

François podruhé utekl vneděli 28.listopadu 1941, tentokrát se dvěma přáteli. Jednoho, Pierra Barina, hned chytli, druhý, Pierre Levrard, se ztratil. Mitterrand se dostal vlakem doMet, ale tam ho zradila majitelka hotelu Cecilia, uníž přespal. Němci ho nejdříve posadili dopevnosti Karla III., odtud dotranzitního tábora vBoulay anakonec chtěli převézt až doPolska.

TÁBOROVÁ ŠKOLA ŽIVOTA