Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Lucie Macháčková

Historky z Tinderu

Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Návrh obálky Veronika Czimmermann
Sazba obálky Natálie Pecková
Korektury Michaela Šmejkalová a Lenka Nešporová
Odpovědná redaktorka Tereza Lebedová

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8677. publikaci.
První vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2022
© Lucie Macháčková, 2022
Cover illustration © Veronika Czimmermann, 2022

ISBN 978-80-271-6671-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-6670-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-3760-2 (print)

Věnováno Šárce, Laně a Anémii

a také všem holkám a ženám,

které se v těch vztazích občas tak trochu plácají –

nejste samy!

Tinder k nezaplacení

O Tinderu zlé jazyky praví, že je to aplikace na sex, což je samozřejmě pravda, ale škála jeho využití je stejně široká jako zadnice Kim Kardashian. Moje kamarádka (budeme jí říkat Darina, hlavně protože se tak jmenuje) pracuje ve velkém korporátu a jednou dostala za úkol sehnat do týmu ajťáka, kterých je na trhu chronický nedostatek. Pracovníci lidských zdrojů dělají všelijaké kejkle, aby přitáhli kohokoli, kdo umí přesvědčivě pronášet větu: „A zkusili jste to vypnout a zapnout?“

Moje kamarádka na to šla chytře – logicky si vyhodnotila, že pokud bude na Tinderu svajpovat dostatečně dlouho, tak zkrátka na nějakého kluka od počítačů narazit musí. A to se taky stalo – zatímco týpek ji chtěl dostat do postele, ona jej chtěla dostat do kanclu. On ji lákal na dvojku bílého, ona jej lákala na širokou škálu firemních benefitů a týden volna navíc. 

Týpek: Ahoj kočičko, nechceš vidět můj dickpic?

Darina: Ani ne. Kde se vidíš za pět let?

Týpek: Na té fotce vypadáš sexy.

Darina: Protože pravidelně cvičím, v práci máme dotovanou multisportku!

Přišlo mi to jako geniální myšlenka – použít Tinder coby zdroj pracovní síly. Zabouchly se vám dveře a všichni zámečníci svorně tvrdí, že si na vás udělají čas až příští červen? Stačí trocha svajpování, a dřív nebo později na zámečníka narazíte. A možná se navíc díky zabouchnutým dveřím zabouchnete taky. Lze na Tinderu najít manžela? Toho hodinového určitě!

Tinder lze použít i jako nástroj pasivně agresivní komunikace mezi přáteli. Kdysi dávno jsem měla extrémně nepořádnou spolubydlící, která po sobě nikdy neumývala nádobí a tvrdila, že má moc práce – přitom trávila celé hodiny na Tinderu. Jednou mi došla trpělivost, vyfotila jsem horu jejích špinavých talířů, udělala jim seznamovací profil a nastavila takové parametry, aby bylo jasné, že se jí dřív nebo později zobrazí.

Jméno: Tvoje špinavé nádobí

Bio: Čekám na tebe, Hanko. Chci na sobě cítit tvoje ruce, Hanko!

Trvalo to sice několik hodin, ale pak se rozrazily dveře a do kuchyně vešla Hanka, celá rudá, s mobilem v ruce. Beze slova si nandala rukavice (při seznamování na Tinderu je důležité používat ochranu) a postavila se ke dřezu. Další den si sbalila kufry a odstěhovala se. Asi se na Tinderu seznámila s jiným bytem, kde může nechávat talíře se zbytky jídla tak dlouho, až se ze dřezu stane improvizovaný kompostér, kde pomalu, ale jistě klíčí nové biokultury.

Jedna moje kamarádka regulérně používala Tinder jako vylepšené Dáme jídlo: když jí na konci výplaty zbývalo ještě spousta měsíce, šla na Tinder a domluvila si na každý den večeři s jiným mužem. Později svůj systém vytunila – na schůzce předstírala obrovský hlad a objednala si spoustu jídla, jehož zbytky si pak nechala samozřejmě zabalit a vzala si je s sebou domů. Geniální! Měla tak zajištěný catering na dva dny. Divila jsem se, že si s sebou rovnou nebere termobox, aby si to přinesla teplé, a PET lahev na přelití nedopitého vína. Její šamstři samozřejmě občas dost koukali, když tato pětapadesátikilová sexy kočička prohlásila, že má největší chuť na „staročeskou mísu řízků pro 2–3 osoby“, ale nikdo nic nenamítal.

Obecně si myslím, že my holky bychom měly přestat s tou šarádou „na-prvním-rande-jím-jen-salát-aby-si-nemyslel-že-jsem-tlustá“. Moje kamarádka Veronika si na prvním rande objednala svíčkovou se šesti a celou ji spořádala. Její borec z legrace prohodil, že jestli má ještě hlad, může si to objednat znova. „Tak jo,“ opáčila a objednala si druhou porci svíčkové, kterou opět snědla. A vzali se!

Nechat se pozvat – to jsem nikdy neuměla. Jsem z šetrné rodiny. Moje máma mě vždy učila: Když tě někdo zve, objednej si to nejlevnější z lístku, ať nevypadáš jako vyžírka! Takže jsem na každé schůzce hrála hru – jak si objednat to nejlevnější z lístku bez toho, aby bylo poznat, že si objednávám to nejlevnější z lístku. Vyvinula jsem strategii „rozhodnutí na poslední chvíli“. „Hmmm, co já si dám? Na co mám chuť? Asi ledové choco-mocca frappé. Anebo ne, kafe už jsem dneska měla. Dám si ledový čaj. To zní skvěle. Anebo víte co? Víte, na co mám největší chuť? Nebudete tomu věřit, ale na obyčejnou vodu z kohoutku!“

Když jsem se přistěhovala do Prahy – chudá holka z vesnice, i ta sláma, co mi koukala z bot, byla koupena na kontokorent –, šla jsem na rande naslepo. On byl pan Velkoměsto – protřelý alfa samec v beta verzi, který všechno zná, všude byl a na všechny má číslo. Vzal mě do restaurace, kterou by moje máma popsala jako „nóbl“.

Klasifikace restaurací podle mojí matky

Pajzl – když jdete na záchod, musíte se stavit na baru pro klíče.

Normální – meníčko pod sto pade, číšník zahajuje proces objednávání slovy: „Tak povídejte…“

Lepší – číšník se ptá: „Bylo všechno v pořádku?“ a při nalévání vína má ruku za zády.

Nóbl – při vstupu musíte počkat, až vás někdo usadí.

„Sem nechoď, proboha“ – menu obsahuje položky jako „bujabéza“ a obsluha se na objednávku smažáku s hranclema tváří, jako byste jim právě řekli, že se chystáte pomočit státní vlajku.

Jméno svého protřelého protějšku jsem už zapomněla, tak mu budeme pracovně říkat třeba Blbec. Blbec mě vzal do podniku, který – jak si zpětně uvědomuju – asi nebyl přehnaně luxusní, ale já tehdy měla nulovou zkušenost s restauracemi, kde neohřívají jídla v mikrovlnce. Když jsem poprvé slyšela pojem „michelinská restaurace“, myslela jsem, že je to místo, kde vám během jídla přezují pneumatiky auta. 

Vytřeštěná z cen v jídelním lístku jsem si objednala jen předkrm, pak se rozšoupla perlivou vodou a v duchu se konejšila myšlenkou, že jakmile přijdu domů, dorazím se rohlíkem a májkou – kaviárem chudých. Zato můj protějšek to roztáčel ve stylu Kristiana: Dáme si aperitiv, vínko, samozřejmě celou lahev, a co máte za specialitu dne? Mušle? Krevety? Pstruha? Výborně, přineste mi celé akvárko! a povzbuzoval mě, ať si dám taky. Já mezitím dumala, jestli ta ošatka s pečivem, co nám dali, je v ceně, a pokud ne, kolik tak asi stojí ten kus rohlíku?

Když přišlo na placení účtu, podíval se na mě zcela suverénně. „Tak to dáme napůl? Ať to tu nemusíme trapně vypočítávat, že jo.“ Svatá prostoto! Dnes bych na stůl hodila tři stovky za svoji útratu a doporučila mu, ať si zbytek odpracuje loupáním krevet v kuchyni anebo mytím mušlí na toaletách, ale tehdy jsem jen zalapala po dechu jako čerstvě vytažený pstruh, otevřela šrajtofli a bez řečí vysolila částku, po které už mi na účtu zbývalo akorát na slanou vodu.

„Já jsem tak rád, že jsem potkal emancipovanou holku. Na mě se lepí samé zlatokopky!“

„Hm…“

Tomu se, dámy, říká chlap za všechny prachy.

Pocitu trapnosti a ostychu, když za mě někdo platí, jsem se nezbavila nikdy, proto se jen velmi zřídka nechávám zvát. Není to tím, že bych se dotyčnému cítila zavázána anebo si myslela, že bude očekávat sex. (Stejně neznám konverzní poměr mezi sexem a penězi.) Já se akorát cítím regulérně trapně, proto ve vztahu (ať už partnerském, či přátelském) vždy trvám na placení napůl anebo na střídačku. Je mi to příjemnější.

Jenomže tento finanční separatismus mě taktéž občas přivedl do úzkých.

Jednou jsem byla s jedním boyfriendem na Jávě. Jedli jsme v restauraci, která by se podle mámina barometru nekvalifikovala ani jako pajzl – na záchodě nebyly dveře, zato tam byli švábi. Při objednávání jsem mluvila já za nás za oba, protože jsem na rozdíl od svého partnera uměla dobře anglicky. Ovšem týpek, který nás obsluhoval (budeme mu říkat Šovinista), se vytrvale bavil jen s ním a mě zcela ignoroval.

Bylo to jako groteska.

Já: „One curry and rice and one chicken, please.“

Šovinista (s očima upřenýma na mého boyfrienda): „Yes, mister, oukej, yes, mister džentlmen, wot du jú vont to drink, mister?“

Můj kluk se na mě zoufale podíval, protože nerozuměl. Já jsem Šovinistovi sdělila naši objednávku nápojů a ten – s očima stále zafixovanýma na kluka – se mu uklonil a odešel.

Kámen úrazu nastal, když mělo dojít na vyrovnání účtu. V placení jsme se na dovolené střídali a teď byla řada na mně. Šovinista přinesl účet (dodnes si pamatuju, že celková cena byla šedesát něčeho, ale nepamatuju si ten konverzní poměr, takže těžko říct, jestli to byl v přepočtu naprostý pakatel, anebo cena dětského jízdního kola).

Položil lístek před mého kluka. Já jsem se po něm natáhla, otevřela prkenici a vysázela před něj požadovanou částku i s diškrecí. Drobný si nech, ty prolhanej skunku!

Šovinista vypadal, jako bych ho kopla do rozkroku. Stál nehnutě nad hromádkou bankovek, pak se otočil a zavolal něco do kuchyně. Seběhlo se u nás několik mužů ve středním věku a ježibaba v černém – patrně matka celého gangu – a začali se o něčem dohadovat v místním jazyce.

Měla jsem neodbytný pocit, že se právě domlouvají, kdo nařeže dřevo, aby mohli tu blonďatou čarodějnici upálit. Jednala jsem rychle. Vzala jsem kupičku peněz a posunula ji ke svému příteli. Ten bankovky vtiskl do ruky Šovinistovi se slovem „plís“. Šovinista se rozzářil a peníze přijal.

Když jsme odcházeli, celá banda amatérských inkvizitorů se s ním (ne s námi, s ním) dojatě loučila. Přijďte zas, pane! A tu fúrii příště nechte doma.

Být žena v jednadvacátém století je náročná záležitost. Necháváš se zvát? Jsi zlatokopka. Chceš za sebe platit? Zraňuješ mužské ego. Chceš platit za oba? Vydržuješ si milence.

Variantou této anabáze by bylo mít první rande, kde se neplatí. I to jsem zažila. Bylo to v době lockdownu, kdy po sobě lidi na seznamce vyžadovali testy ne na sexuálně přenosné choroby, ale na koronavirus.

Na rande mě pozval Škrt. Jeho afinitu k třískovému obrábění končetinového kloubu rotačním pohybem (takzvané kolenovrtství) jsem nejprve neodhalila. Restaurace, bary, divadla i kina byly totiž zavřené, takže pokud vyloučím možnost jít na romantické rendez-vous do hobbymarketu (protože ty se nezavřou nikdy, jinak by Češi vyšli do ulic s cepy a palcáty), nezbývala jiná možnost než vyrazit na procházku.

Mrzlo, až praštělo, oba jsme měli čepice, šály a na ústech roušku, takže jsem mohla mít klidně rande s Bradem Pittem anebo Václavem Klausem mladším a nepoznala bych rozdíl. Korzovali jsme sem a tam v ulicích (reálně to trvalo možná pětačtyřicet minut, ale pocitově pět hodin v mrazových jednotkách) a naše konverzace plynula stejně hladce jako provoz na magistrále v pondělní ranní špičce – částečně proto, že jsme si nerozuměli kvůli roušce a větru, částečně proto, že jsme si nerozuměli tak nějak obecně.

Najednou se objevil svatý grál – STÁNEK! Otevřený! Pivo, limo, lihoviny! Po smutném zjištění, že kvůli vládním opatřením je zakázáno podávat na veřejnosti alkohol, moje představa svařáku brzy vzala zasvé, ale což – dám si aspoň kafe a budu s kelímkem tančit Riverdance, abych si navodila představu, že jde o kávu irskou.

Škrt pročítal vystavený nápojový lístek s nedůvěrou a sebezapřením jako katolický kněz, který kouká na devadesát pět tezí, co Martin Luther přibúchal v roce 1517 na dveře kostela ve Wittenbergu.

„Kafe za sedmdesát korun, ty jo, to je drahota. Co na tom kafi může stát sedmdesát korun? To léčí rakovinu anebo co?“

Byla jsem tak promrzlá, že bych klidně zaplatila sedm stovek za cokoli teplého, anebo si do žíly rovnou stříkla fridex.

Za stálého brblání o vlivu inflace na ceny kofeinových nápojů se Škrt přišoural zpět ke mně. V ruce měl jedno kafe –oukej, koupil teda jen mně, sobě ne, nevadí. Natáhla jsem po něm ruku – on si sundal roušku a NAPIL se. Potom mi kelímek podal.

„To byl manipulační poplatek!“

Nejsem žádná fajnovka, ale v době koronavirové krize (mimochodem to Škrt trval na tom, že budeme mít po celou dobu schůzky nasazené roušky – teprve když si ji sundal, jsem pochopila, že to není kvůli bezpečnosti, ale protože maskoval beďary) opravdu nebudu sdílet kelímek s chlapcem ve stylu „sejdeme se na plicním“.

„Už musím jít,“ prohlásila jsem rezolutně.

„Já taky. Tak se vrátíme?“

„Běž, běž, já si zavolám taxíka.“

Škrt naštvaně odcházel, a zatímco jsem se zuřivě snažila objednat si zkřehlými prsty přes mobilní aplikaci odvoz (v pohádkách většinou dámu z nesnází zachrání princ, dnes se dáma většinou zachrání sama svojí schopností zavolat si kamkoli tágo), zahalekal na mě stánkař: „Slečno? Svařák teda jakože ofiko nemáme, že jo, to je zakázaný, ale možná by se tu našel... veselý červený čaj!“

Někdy má anděl podobu děduly, který vám nezákonně dá zcela zadarmo ten nejlepší svařák, jaký jsem kdy pila.

Vztahy jsou psycho

Chodím na terapie.

Jsem pětatřicetiletá stand-up komička, samozřejmě že chodím na terapie!

Co říká okolí lidem, kteří chodí k psychologovi

(a měli by s tím jít někam!)

1.Ty jo, a přitom vypadáš celkem normálně!

2.Proč? Však se ti v životě nic hroznýho neděje. Jiný to maj mnohem horší!

3.Já bych taky potřeboval psychologa, ale umím si problémy řešit sám. Víš co, nic proti tobě…

4.A to tam sedíš na gauči a vykládáš o sobě, jo? Nepřipadáš si trapně?

5.Takže ty seš blázen? A nerozbrečíš se mi tady?

6.Ježiš, to jsem nevěděl, že je to s tebou tak hrozný…

7.A to tam vykládáš třeba i o mně, jo?

8.Nepotřebuješ terapii, zkus si jít zaběhat! Anebo pomáhat lidem, to úplně zapomeneš na svý problémy!

9.Fakt si cením, že ses mi s tím svěřila. Ale radši to moc nikde neříkej, víš, pak tě nikdo nezaměstná, budou si myslet bůhví co.

10.Proč chodíš na terapii, když máš mě? Můžeš se mi svěřit se vším!

Šla jsem ke cvokařce, když jsem se potýkala s úzkostnými stavy. Jednou jsem měla záchvat při cestě do práce a odvezla mě sanitka. Bodrá sestřička, která mě přijímala, se ukázala jako fanynka stand-upu a nefalšovaně se divila, co tam dělám.

„Taková veselá holka od rány, vždyť já se u vás vždycky tak nasměju!“

Připomnělo mi to jeden starý vtip:

„Pane doktore, mám deprese a chci se zabít.“

„Ale prosím vás, zajděte si třeba večer do cirkusu, je tam klaun Šáša, ten vás zaručeně rozesměje!“

„Ale pane doktore, já jsem klaun Šáša.“

V návštěvách terapeuta pokračuju, i když mám úzkostné stavy už dávno pod kontrolou. Beru to stejně jako návštěvu fitka, sauny anebo masáže – terapie je takové wellness pro duši. Není nad to si jednou týdně fňuknout někomu, kdo má titul a před kým se nemusíte cítit jako sebestředný sobec, když pětačtyřicet minut v kuse mluvíte o tom, že se na vás dneska prodavačka v obchodě škaredě podívala.

Chodila jsem k laskavé dámě okolo padesátky. Sezení u ní byla fajn, protože jsem měla pocit, že ať řeknu cokoli, je na mé straně.

„Lucie, co je u vás nového?“

„Srazila jsem autem několik nezletilců a jejich těla zakopala krumpáčem.“

„To je v pořádku. Někdy přesně to, co potřebujeme v životě udělat, je srazit někoho autem a nikdy bychom se za to neměli omlouvat. Jaký jste měla v dětství vztah se svým otcem?“

Jednou jsem měla dilema. Ocitla jsem se v situaci mezi dvěma muži – s oběma jsem se seznámila na Tinderu, s oběma jsem měla několik schůzek. Kino, kafe, klasika. S žádným z nich jsem nerozjížděla větší akci než rozlučkovou pusu.

Jeden se jmenoval Ondra – ajťák se zájmem o sci-fi a fantasy – a druhý Honza – měl super psa. Upřímně jsem nevěděla, kterého si vybrat. Ondra byl fajn, ale jednou mi prozradil, že píše fanouškovské povídky ze světa Hvězdných válek, a od té doby, kdykoli jsem se na něj podívala, jsem se nemohla zbavit utkvělé představy, že jde o povídky erotické. Honza mě trochu nudil, ale měl toho fakt super psa, kterého bral na každé rande – a to byl hodně silný kalibr.

S terapeutkou jsem horlivě řešila, jak s danou situací naložit, a ona samozřejmě neřekla: Ty flundro jedna, běhno blonďatá, hampejznice nevycválaná, vyber si jednoho a toho druhého netahej za nos! Naopak mi radila, ať prozkoumávám možnosti a nechávám věcem volný průběh.

Plynuly dny a týdny. Nechávala jsem věcem volný průběh. Ondra mi nosil květiny, Honzův pes mi nosil klacíky. Jednou přišel Ondra s návrhem společného výletu na rodinnou chatu u Karlštejna. Miluju výlety, miluju chaty a těšila jsem se, že budu v autě zpívat písničky z Noci na Karlštejně. Na cestu jsem se pokusila načesat si vlasy do typického účesu princezny Leii, dvou zatočených bochánků u uší, ale vypadala jsem spíše jako Heidi, děvčátko z hor, anebo členka Hitlerjugend. Na moji obranu, on taky nevypadal úplně jako Han Solo, ale spíše jako Chewbacca (měl mimořádně chlupatá záda).

Vyzvedl mě autem a prohlásil, že se ještě musíme stavit pro klíče od chaty u jeho rodičů. „Ale neboj, jen vezmeme klíče a jedem.“

Zaparkovali jsme u vilky v Dolních Chabrech. Z domu vyšla jeho matka.

Moje terapeutka.

Nevěděla jsem, jestli se schovat pod sedadlo (už trochu pozdě), přelézt na sedadlo řidiče a šlápnout na plyn (neumím řídit), anebo dělat, že ji nevidím (lákavé, ale blbé).

Vylezla jsem z auta a přitom odolala pokušení dát ruce nad hlavu jako vzdávající se kriminálník.

„Dobrý den, Lucie.“

„Vy se znáte?“ podivil se a zamžoural Ondra.

„Tak trochu,“ odvětila s úsměvem žena, které jsem jednou vyprávěla o své první periodě.

To, že chodím k jeho matce na terapie, vzal Ondra spíše jako humornou okolnost, jíž se dále nezabýval, stejně jako kdyby byla prodavačka v zelenině, ke které chodím nakupovat.

Jenže já jsem nedokázala „nechat to bejt“. Nešlo jen o to, že jeho matka ví, že se stýkám s jiným mužem (což Ondra pochopitelně netušil). V hlavě jsem si přehrávala všechny ty intimní a bláznivé věci, které jsem jeho matce za ty roky řekla. Mít terapeuta je jako psát deník, o němž máte stoprocentní jistotu, že ho nikdo nikdy nebude číst. A můj deník najednou ožil a rozhodl se mít sexy chlupatého syna. Co kdyby nám to s Ondrou vyšlo? Co kdybychom se vzali? Když si budeme říkat „ano“, bude na nás zírat žena, která ví, že jsem si v dětství uspořádala vlastní pohřeb a potom brečela, protože na něj nikdo nepřišel?

Nakonec jsem Ondrovi řekla, že mi není dobře („Včera z večera, mor a cholera, napadly mě, páni“), a vrátila jsem se zpět domů.

O několik dní později jsem měla naplánované sezení. S mojí budoucí paní tchyní. Nikdy v životě jsem neměla takovou chuť to zrušit, měla jsem rozepsané tisíce zpráv s více či méně uvěřitelnými výmluvami, proč nepřijdu. Nakonec jsem se rozhodla, že nebudu srab a zaplatím devět set korun za to, abych si mohla pokecat s matkou jednoho ze svých boyfriendů.

Vyznávala freudiánský styl psychologie, kdy klient přijde, lehne si na gaučík a sám začne mluvit, o čem chce. Ona sama nikdy terapii nezačínala – vždycky bylo na mně, o čem se rozhodnu mluvit.

Lehla jsem si na gauč a mlčela. Ona taky mlčela. Vůbec jsem nevěděla, jak začít – v pokoji byl zcela zřejmý kostlivec. Visel nad námi. Nešlo mi mluvit o něčem jiném, ale zároveň jsem nevěděla, jak elegantně říct větu: Tak já vám brousím syna, to je sranda, že?

Krom toho, nebrousila jsem. Maximálně jsem zabrušovala.

Když už ticho bylo neúnosné, zhluboka jsem se nadechla jako člověk, který se chystá vyskočit z helikoptéry. „Asi bychom si měly promluvit o tom setkání, viďte?“

„Lucie, to je na vás.“

„Jsem chtěla jenom říct, abyste si jako nemyslela…“

„Já si nic nemyslím. Co vám vaše fantazie nabízí za myšlenku, že já si myslím?“

Začala mě bolet hlava. Asi budu potřebovat terapeutku, abych se vzpamatovala ze své terapeutky.

„Lucie, můj syn je dospělý. Nepochybuji o tom, že se o svém partnerském životě dokáže rozhodovat sám. Je jen na vás, jestli dovolíte, aby to ovlivnilo vaše sezení u mě. Můžeme hovořit o čemkoli.“

Existuje množina věcí, o nichž mluvíte se svojí terapeutkou, a množina věcí, o nichž mluvíte s matkou svého kluka, kterou jste právě poznala. Během hodinové schůzky za devět set korun českých jsem zjistila, že se tyto dvě množiny neprotínají. Z upřímné seance, kdy ze sebe do lidského deníčku vylévám ty nejintimnější a nejbláznivější myšlenky, se stal nedělní oběd u budoucí tchyně, kdy se zdvořile usmíváte a dáváte si pozor, abyste omylem neřekly sprosté slovo.

Ještě téhož dne jsem se zbaběle rozešla přes esemesku nejen s Ondrou a jeho matkou, ale i s Honzou – co kdyby se ukázalo, že jeho táta je třeba můj gynekolog?

Ale víte co? Dodnes mi chybí.

Ten pes.

Typologie mužů podle psů, které venčí

Bojové plemeno – týpek, který si nechá na krk vytetovat čáru s hláškou Odřízněte zde. Když se ho zeptáte, jestli četl Pána prstenů, odpoví, že ho viděl. A myslí tím tu knihu.

Pražský krysařík – buď je zadaný a toho psa si pořídila jeho holka a on ho teď musí venčit, anebo má fakt velký penis. A nemusí si nic dokazovat.

Labrador – kluk s úsměvem od ucha k uchu. Když se slaví narozeniny, je to on, kdo začne první zpívat Happy birthday. A tleská do rytmu. A chce dát dotyčnému hobla. Přestože se jen v restauraci nachomýtl k oslavě zcela neznámého člověka.

Chrt – miluje běhání a jeho tajným snem je předběhnout svého psa.

Dobrman – jeho celoživotním snem je pracovat jako ostraha objektu.

Maltézák, bišonek, jorkšír – původně chtěl jen koupit polštář a pak se to zvrtlo.

Tinder peklo jsou ti druzí

Když se mluví oTinderu, často se zmiňuje povrchnost. Asi tomu tak je– přece jen vreálném životě si nevybíráte partnera tak, že vejdete do baru apřejedete prstem po čele doleva těm, kteří se vám nelíbí, adoprava těm, okterých by se teoreticky dalo uvažovat. Já si ale myslím, že výběr partnera přes Tinder je vlastně mnohem méně povrchní– když „přežijete“ úvodní selekci na základě fotek, vzájemné sympatie se odvíjejí dále jen od toho, jak si padnete do oka vpsaném textu. Jak jste dobří vtakzvaném písmenkování.

Jenže to je dvojsečná zbraň.

Jednou jsem se přes Tinder seznámila stýpkem jménem Rosťa. SRosťou jsme si psali celé měsíce. Úžasně jsme si rozuměli. Byl chytrý, sečtělý, sofistikovaný ajá jsem si díky němu připadala taktéž chytrá, sečtělá asofistikovaná. Několikrát jsme spolu měli naplánovanou schůzku, ale pokaždé do toho „něco“ vlítlo– jednou do toho vlítla jeho práce, podruhé do toho vlítla moje chřipka apotřetí mi do bytu těsně před schůzkou vlítl sršeň, ajá strávila několik hodin zavřená vkoupelně anechtěla jsem vylézt, protože se sršňů, vos, čmeláků ivčel hrozně bojím. (Ano, včel taky. Je mi jedno, že jsou to superhrdinky, co zachraňují planetu, pro mě jsou to bzučící teroristi amám znich hrůzu. Když slyším Let čmeláka od Rimského-Korsakova, tak se osypu.)

Pak přišlo dlouho odkládané setkání, kdy to nezrušil ani on, ani já, ani létavý hmyz.

Potkali jsme se– abylo to příjemné asi jako anafylaktický šok.

Bylo to takové to první rande, kdy je od první vteřiny oběma stranám jasné, že žádné druhé nebude. Fyzično nebude, protože chybí chemie. Můžeme spolu pokecat oJeanu-Paulu Sartrovi, ale nikdy nebudu ráno odcházet zjeho domu skalhotkami nacpanými vkabelce. Nebylo na něm nic špatného– ale něco tam zkrátka chybělo. Nečekala jsem hned motýlky vbřiše, ale tady nebyla v břiše ani housenka. Nic. Cítila jsem kněmu zhruba stejně přitažlivosti jako ke své automatické pračce.

Doprovázel mě domů noční Prahou– za jiných okolností by to bylo romantické. Cestou jsme se snažili navázat na témata, okterých jsme si dříve psali, abavili se opotopení Titaniku. Analyzovali jsme, co bylo příčinou tragédie. Téma nám vydrželo až ke dveřím mého domu.

„Chceš, abych tě políbil?“

Vyblekotala jsem: „Chceš analyzovat, co bylo příčinou tragédie?“

Cuknul sebou, zamumlal něco, co mohlo být: „Dobrou noc,“ anebo taky: „Ať tě pobodají sršni, mrcho,“ aodešel. Zablokoval si mě na všech platformách, kde jsme si spolu psali, aod té doby jsem oněm neslyšela.

Ach! Jaká škoda. Byli jsme spolu tak šťastní… než jsme se potkali.

Jak říká Jean-Paul Sartre: „Peklo jsou ti druzí.“ Zvláště ti se zvýšenou sekrecí slinných žláz.

Kategorizace mužů podle jejich podobnosti sbodavým hmyzem