Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kniha vychází za finančního přispění
Ministerstva kultury ČR.

Caterina Bonvicini

Všechny jeho ženy

Z italského originálu Tutte le donne di,
vydaného nakladatelstvím Garzanti
v Miláně roku 2016,
přeložila Monika Štefková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 8119. publikaci.

Jazyková redakce Alice Flemrová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Formát ePub Štěpán Böhm

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz,
www.metafora.cz

ISBN 978-80-7625-569-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-568-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-184-7 (print)

Lee Mattarellové a Ceschinu Montanarimu.

A svým uličníkům:

Luise, Caterině a Giulianovi.

Kvůli tomuhle zlostnému trvání

na štěstí, jsme se ztratili

v grimasách a pózách,

předstíráme ztrátu

toho, co nikdy nebylo,

co určitě nikdy nebude.

Patrizia Cavalli

Jeho ženy

Lucrezia, 89 let (Jeho matka)

Ada, 61 let (Jeho exmanželka)

Francesca, 57 let (Jeho sestra)

Cristina, 46 let (Jeho manželka)

Paoletta, 33 let (Jeho starší dcera)

Camilla, 26 let (Jeho milenka)

Giulia, 16 let (Jeho mladší dcera)

I
VÁNOCE

Kapitola 1

Camilla

(Jeho milenka)

No vidíš, ty ses nad olejem nikdy nezamyslela. Že má bejt hořkej nebo ovocitej, například. Nebo třeba vyváženej – vyváženej olej? – a pocházet z Umbrie nebo z Apulie nebo z Toskánska. Pro tebe byl olej až do tý chvíle ta trochu oslizlá lahev, která stojí v kuchyni a zanechává pod sebou kroužek, co musíš utírat. Tvoje máma vždycky hysterčila, když sis na to brala navlhčenou houbičku. Takhle rozhodně ne. Když chce člověk setřít olej z jakéhokoli omyvatelného povrchu, musí použít vodu a čpavek nastříkaný na papírovou utěrku. A tys pokaždý vypěnila. Proč nestačí trocha vody a šmytec? Ale chystala ses ven za svým klukem, v sázce byl mejdan a tys doufala, že si vydyndáš speciální povolení, aby ses mohla vrátit pozdě, takže jsi neprotestovala. Jasně, vyčistím kuchyňskou linku – od oleje ze supermarketu, ve velkém balení, za výhodnou cenu, se spoustou organoleptických vad a s kritickými chemickými parametry, zkrátka a dobře rozhodně ne extra-panenského (ale tehdy sis toho ještě nevšímala) – a snažila ses to s tím přiblblým čpavkovým sprejem odbýt co nejrychleji. No dobře, nepoužiju houbičku namočenou pod kohoutkem. Kolik že ti bylo? Devatenáct? To byla nádhera, devatenáct let.

Ne že by ti teď bylo o tolik víc. Ale sedm let je rozdíl. Trochu proto, že v tvým věku člověk stárne jako pes. A pak taky proto, že ses o to sama přičinila: přestěhovala ses do Milána, získala vysokoškolský titul, našla si práci i nějakého toho milence. Jistě, ještě v tom neumíš tak dobře chodit – a ten ovocitej olej ti to právě teď připomíná –, ale jenom ty víš, jakou jsi ušla cestu.

Tak třeba, je Štědrý večer, a ty nejsi doma. S výmluvou, že máš hodně práce, ses nevrátila na svátky k rodičům. Dokonce ti to vykouzlí úsměv na tváři. Jsi ještě příliš nedospělá na to, abys pochopila, že to, že ses vykašlala na svoji rodinu, není důvod k oslavě, zvlášť, když jsi skončila v jiné.

Navíc ses usmála v nevhodnou chvíli. Protože ta paní, co sedí naproti tobě, říká, že ve skutečnosti existují mnohem lepší oleje.

„Mohla jsem vám pár lahví dát,“ říká. „Já pitomá, že mě to nenapadlo. No, tak příště.“

Tobě přijde překrásné, že existuje ještě lepší olej (i když jsi ještě nepochopila, co je tak výjimečného na tomhle), ale tvůj potěšený úsměv by mohl urazit paní domu, která se neusmívá ani trochu.

„Díky, Ado,“ odpoví Cristina trochu chladně, „já kvalitní olej vždycky uvítám, jsi zlatíčko.“ A vysloví slovo zlatíčko, jako by říkala čarodějnice, svině, zákeřná mrcho.

Jsi tou intonací velice okouzlená. V chutích se sice moc nevyznáš, protože jsi vždycky jedla, co ti přišlo pod ruku, ale určitě ti neuniknou hry, ve kterých jde o moc nebo o ponižování. Jsi zvyklá postupovat na základě intuice – nebo přešlapů, které tě osvítí –, takže jsi rychle pochytila všechno, co pochytit šlo. Jak se zdá, distingovaní lidé si ubližují takhle: s nesmírnou vlídností. Jako by to byl dárek.

Během několika vteřin se rozhodneš bránit osobu, která tě pozvala. I proto, že se ti to hodí do krámu, musíš s ní být zadobře. Uvědomíš si, že jsi taky pokrytec, parádní pokrytec, ale to zjištění tě netrápí. Víc tě štve, že nejsi schopná tak elegantního pokrytectví jako oni.

Ale to si uvědomíš až moc pozdě, poté co vyslovíš: „Tohle je ten nejlepší olej, co jsem kdy ochutnala!“

Nezdá se, že by tě někdo slyšel, ostatní dělají, jako bys vůbec nepromluvila. Včetně Cristiny, která se s tvojí větou vypořádá stejně jako s tou předchozí – podá ti oválný talíř. Coppa zakoupená v Piacenze, bresaola přivezená z Valtelliny, culatello darovaný přítelem z Parmy. Proč se vždycky musí nahlašovat původ jídla? Připadáš si jako na celnici.

„Dáš si ještě, Camillo?“

Začínáš být nervózní, celá tahle mytologie jídla je vážně otravná. V dnešní době jídlo požírá nás a naše myšlenky, opak je jen iluzí. Takže pozvedneš bradu a pohlédneš na ostatní s ironií.

„Ne, děkuji,“ odpovíš. „Je to všechno vynikající, opravdu vynikající, ale ne. Děkuji, ne.“

Teď už tě nemrzí, že jsi příliš mladá na to, abys věděla všechno, co vědí oni. Najednou jsi štěstím bez sebe, že je ti šestadvacet. Protože víš, že ve tvém věku má člověk jedno obrovské štěstí: může se jen dívat a basta, vlastně ani není nutné, aby otevíral pusu. Nikdo neočekává, že by byl dostatečně na výši probíhající konverzace. Na jaké výši, vlastně? Jaké konverzace? Upřímně, od lidí, jako jsou ony, jsi čekala něco víc. A ony místo toho mluví o oleji. Znovu se usměješ a je ti fuk, jestli je na to ten správný okamžik, nebo ne. Do hajzlu s olivovým olejem a všema jeho vlastnostma. Jestli jim na tom záleží, můžeš taky přispět do debaty a pohovořit o vazelíně. Ohrneš ret, jako bys měla nějaký tik a trochu mlaskneš. Mrdám na to, jestli je hořkej nebo ovocitej. Pak si uvědomíš, že seš tam jenom proto, že někdo mrdá tebe.

„Můj manžel vždycky chodí pozdě, omluvte ho,“ říká zrovna Cristina a znovu se zvedá, „asi nechám připravit první chod i tak. Holt bude jíst ohřívané rizoto, to se nedá nic dělat.“ Rychlým krokem se přiblíží ke kuchyňským dveřím: „Rašmi? Můžete začít smažit pórky. Nezapomeňte, že tam nakonec nechceme přidat máslo, ano? Stačí do rýže zamíchat parmezán, díky.“

Prohlížíš si postupně ženy, které s tebou sedí u stolu – všechny kroutí hlavou a říkají Ale ne, no tak, počkáme –, pak se podíváš na prázdné místo, na čistý talíř a stále ještě složený ubrousek. Kde ten Vittorio vězí?

To čekání je únavné i proto, že ještě nevíš, jak zareaguje, až tě tam uvidí. Že to byla iniciativa jeho manželky, a ne jeho – a především, že on o tom pozvání nic neví –, ti bohužel došlo až v osm. Když jsi vešla s ještě vlažným panettone v rukou (s panettone, které tě stálo jako měsíční účet za elektřinu) a Cristina chňapla po tvém kabátu a řekla: „Dovolíš, drahá, já ho támhle pověsím. Vittorio tu ještě není, ale bude nadšený, až tě tady najde, uvidíš. Udělá mu to radost.“

A teď, po hodině a půl, zatímco se paní domu ošívá, si připadáš jako mrcha. Pomyslíš si, že Vittorio vzal roha zrovna na Štědrý večer tvojí vinou. Dozvěděl se, že jsi tam, že sedíš mezi jeho matkou a dcerou, naproti jeho sestře, a snaží se najít jakoukoli záminku, aby se toho nemusel zúčastnit. Udělala jsi velkou chybu, nikdy jsi to neměla přijmout. Ale teď už je pozdě, můžeš jen sedět na zadku a chovat se jako slušně vychovaná osoba. A snažit se prohodit pár slov se svými sousedkami, i když to není snadné.

Vittoriova mladší dcera by měla být nejpřístupnější, vzhledem k jejím šestnácti rokům. Ale komunikovat s ní je nemožné. Sklání se nad mobilem, který má na klíně pod ubrusem, je přítomná jen na WhatsAppu. Když se s Giulií snažíš promluvit, odpovídá kvapně a dává ti přitom najevo, že ji rušíš.

„Ze školy mě vyrazili, teď půjdu na soukromou.“

„Opravdu? A kam?“

Milánská gymnázia neznáš, ale předstíráš, že o nich máš přehled. Pro tebe je škola jako škola, to dá rozum. Giulia rychle zamumlá název, který ani nezachytíš, aniž zvedne oči od displeje. Konec rozhovoru.

Ostatně, s Vittoriovou matkou je to ještě horší. Nejen proto, že je Lucrezia nahluchlá, ale i proto, že se k tobě chová jako k nějaký autistický puberťačce, jako je její vnučka. Zdvořile k tobě promluvila jen jednou, aby tě poprosila o přečtení zprávy na mobilu. Protože to sama nesvedla.

„Píše se tu šťastné svátky, paní. Jen šťastné svátky,“ odpovíš.

„A kdo mi je přeje?“

„To nevím. Číslo není uložené v kontaktech.“

„No, to nevadí. To je otrava, tahle přání.“

Zato na tebe dotírá Vittoriova sestra. Vyhýbat se dialogu je tentokrát na tobě, i za cenu, že zůstaneš definitivně zticha.

„Takže už nejsi stážistka,“ říká.

„Ne, paní.“

„Oni tě přijali?“

„Ještě ne. Prozatím mám jen smlouvu na dobu určitou,“ odpovíš trpělivě, i když už máš toho výslechu plný zuby.

„Takže děláš korektury textů? Já se jich pro bratra něco nadělala,“ směje se a mávne zápěstím ve výšce ucha.

Teď už ti opravdu leze na nervy. Zdá se, že tě chce za každou cenu ponížit.

„Ne, paní. Já nejsem redaktorka, pracuji v tiskovém oddělení.“

„Jo tak, teď už to chápu,“ Francesca vypadá konečně spokojeně, „děláš píár.“

Otočíš se a podíváš se na ni. Tenhle termín už jsi neslyšela celý staletí. Píár. To slovo tě jako malou naprosto fascinovalo. Často ho používala jedna kamarádka tvojí matky, když mluvila o ženách, které odjely do Milána a sešly tam na špatnou cestu. Dělají píár, víš. Tys nepochopila, že se zabývají vztahy s veřejností, byla jsi přesvědčená, že je to zkratka pro sprosté slovo – prostitutky? – a že tvoje matka s kamarádkou vyslovují jen počáteční písmena, aby před tebou nemluvily sprostě. Hodně jsi o těchhle píár ženách fantazírovala, možná byly trochu ztracené, ale měly odvahu odejít z vesnice. Do Milána. Ty se měly.

„Mluvím s novináři, ano, dělám společnost autorům, organizuji prezentace.“

„A dělala jsi společnost i Vittoriovi?“

Snaží se to slovo použít dvojsmyslně? Jako bys byla společnice – další slovo, které upadlo v zapomnění, to je neuvěřitelný. V tu chvíli zůstaneš jako opařená. Kam se snaží zajít? Doufá, že jí řekneš, že tě Vittorio doporučil? Navíc to ani není pravda. To místo jsi nezískala proto, žes šukala s jejím bráchou, získalas ho šukáním s někým jiným.

Konkrétně s šéfredaktorem. Pěkný čtyřicátník, samozřejmě velmi ženatý, který po tobě začal koukat, hned jak jsi přišla do nakladatelství. Jedno kafe vede k druhýmu, tak to chodí. Ale kofein není dobrý na srdce a na nervy, takže se v určitým okamžiku přejde k aperitivu, který člověka aspoň uklidní. Jenže z pití na prázdný žaludek se motá hlava a hrozí ukvapené činy, což legitimizuje večeři. Po skončení šestiměsíční stáže se holky, které tamtudy procházely, musely poohlížet po práci jinde, ty ne. Zrovna někoho potřebovali do tiskové kanceláře, aby nahradili zaměstnankyni na mateřské.

Vittorio pro tebe představuje jen malér. Riskuješ dokonce postih, jestli se váš románek provalí. Jeho vinou bys tu smlouvu na dobu neurčitou vůbec nemusela získat. Možná to Francesca neví, ale Vittorio už není v pozici, kdy by mohl někoho doporučovat. Ada se za něj provdala, když byl ještě student, Cristina jí ho ukradla, jakmile se proslavil, a tys ho získala, když upadl v nemilost. V duchu se krátce zasměješ – klasická masochistka: sentimentální masochistka –, pak odpovíš.

„Ano, dělala jsem společnost i Vittoriovi. Dělala jsem mu ji mockrát.“

V tu chvíli si uvědomíš, že tě někdo pozoruje. Obrátíš zrak a střetneš se s pohledem Vittoriovy starší dcery. Paoletta je jediná, která se nenamáhala vyslovit jedinou zdvořilostní frázi typu Veselé Vánoce. Vůbec nic.

Teď zrovna říká: „Víte jistě, že si táta vzpomene, že je dneska Štědrý den? Možná šel na večeři s kamarádem, vždyť ho známe.“

Sborový smích, to byla ale vtipná hláška. Sborové popírání, v něm jsou všechny svorné.

Největší strach ti nahání Ada. Dominantní exmanželka – a že by tady dominy mezi sebou mohly soupeřit –, Paolettina matka, která si po rozvodu zabrala roli nejlepší kamarádky. Z toho trůnu už ji nikdo nesvrhne. Vittorio jí vykládá všechno, dokonce i o svých tajných pletkách. Ze způsobu, jakým se na tebe dívá – sedí v čele stolu –, moc dobře pochopíš, že jí řekl i o tobě.

„Mobil má pořád vypnutý,“ říká mezitím Cristina, která nevydrží sedět. „Nechápu to.“

Sklopíš zrak. A natáhneš ruku po oleji. Všichni ho jedí s chlebem, i ty začínáš mít hlad. Myslela sis, že olej vytírají chlebem jen burani, ale s tím drahocenným se to evidentně smí. Běda, kdybys takhle vytřela talíř od omáčky, ale pramínek zelené tekutiny se střídkou zlikvidovat smí, jakpak by ne. Můžeš ho nechat zmizet úplně beze stopy.

Kapitola 2

Giulia

(Jeho mladší dcera)

„Giulie, polož ten telefon! Aspoň o Vánocích, prosím tě. Buď tady s námi, děkuju.“

Neodpovím. Pošlu ještě poslední zprávu, než mobil schovám do ubrousku.

Večerka už nemůžu chatovat Voser Whatsappnu ti pozdějc

Chudák moje matka. Taková ubožačka. Mám skoro radost, že mě zvolili Miss Kuřba roku, lepší než skončit jako ona. Nepochopila, že se sem nikomu nechtělo. Ada by radši trávila Vánoce v Paříži a ona ji donutila přebookovat let. Despotická jako vždycky. Moje sestra se, aby ten večer přetrpěla, před odchodem z domu určitě nadopovala práškama na uklidnění: usíná u stolu. A babička si musela odříct štědrovečerní koncert („Ve svém věku ráda poslouchám jen muziku, ne klepy, co se vykládají v rodině,“ řekla, když vstoupila.) Jedinej, kdo je za tuhle iniciativu rád, je samozřejmě teta Chicca. Ta je horší než moje matka.

Nesnáším ženský, který žijou proto, aby mohly říct Kdyby-nebylo-mě. Máma je tak patetická, že pozvala dokonce i támhletu. Chce mít pod kontrolou dokonce i otcovy šukačky. Jakmile vytuší, že má milenku, pozve ji na večeři. Jejímu dohledu nesmí uniknout nic.

Matka je ten typ, kterej tátovi vezme telefon a přijme hovor místo něj. To mě vytáčí k nepříčetnosti: Jestliže jsem vyťukala jeho číslo, říkám, evidentně jsem chtěla mluvit s ním, ne s tebou. Ale neposlouchá mě.

Jeden má neustále pocit, že prochází celnicí. Já jsem jí to jednou řekla: Ty nejsi manželka, ty jsi celní kontrola. Aby člověk mohl mít vztah s tátou, musí ti zaplatit clo. Ale ona to nechápe, tvrdí, že jsem zlá. A pak si stěžuje, že jí manžel utíká. Kdyby mi nebylo šestnáct, utekla bych taky.

Vlastně mě ta jeho nepřítomnost vůbec neudivuje. Tak zaprvý, táta je klidně schopnej naprosto zapomenout, že je dneska 24. prosince, sestra má pravdu. Podle mě si s někým dává aperitiv u Cucchiho a na večeři si vzpomene až ve chvíli, kdy se dotyčnej zvedne, poděkuje mu za tři rundy spritzu a řekne: Tak hezký Vánoce. A on se chytí za čelo a řekne: No do prdele.

Nejradši bych si taky vypla telefon, kdybych jenom mohla. Aby mě už nikdo nezastihl. Ale nemůžu. Protože Francy provádí vyšetřování, možná už zjistila, kdo se mě na Asku zeptal Je pravda, že tě zvolili Miss Kuřba roku? Ten parchant (nebo ta mrcha) mě ásknul anonymně. Strávila jsem celý odpoledne dumáním nad odpovědí a pak mě napadlo: Jak dokazuje tohle vítězství, nezáleží jen na vzhledu, ale i na tom, co má člověk V SOBĚ, zlato. Mělo to velkej úspěch, přistál mi tam ranec lajků a fůra lidí mě chválila.

Na chvíli se sehnu, babička mě stejně kreje, a vrátím se k chatu.

Novinky od Scotland Yardu??

Marty říká, že to byl Castellini, ptž jemus ho nepřeblafla

Nemohla jsem ho najít: klidně mu to vyřiď

Hahaha. Seš 1 Trophy on Apple iOS 10.0 lovískuju tě

„Giulie? Už ses rozhodla, kam půjdeš na vysokou?“

„Teto, zbývají ještě čtyři roky,“ odpovím, „možná zapomínáš, že mě vyrazili.“

Chápu, proč můj bratranec odjel studovat do Ameriky a proč si vždycky najde nějakou výmluvu, aby nemusel přijet do Milána, ani na Vánoce. Jeho matka ho moc dusila, mohl ho zachránit jedině Atlantik. A taky chápu, proč se její manžel zabil. A to Chicca prosím učí na univerzitě psychologii: nevšimla si nejen toho, že má strejda depku, ale ani toho, že se věší v koupelně. Chudinka. Ona je taky obrovská ubožačka.

„Ale nějaký sen přece máš, zlato, nějakou vášeň.“

Tak ona nepřestane. Bože, ta je natvrdlá. Ano, teto, mám sen, že budu dělat Eskort (píše se to s velkým E?). Mohla bych jí odpovědět takhle. Mojí vášní jsou kuřbičky, teto. A tomuhle mýmu talentu už se dostalo veřejnýho uznání, protože jsem nejmladší Miss Kuřba ze školy. Enfant prodige, jak by řekla ta snobka Ada.

Tak a máme tu rizoto. Konečně se rozhoupaly, mám hlad jako vlk. Táta stejně nepřijde. Ukáže se v jedenáct s jednou z těch svejch absurdních historek. Příběh hodný romanopisce, jak říká máma, která ho vždycky omlouvá. Hodný spíš lháře než cokoli jinýho. Ale ona si to radši vykládá takhle. Ups, bliká ubrousek.

Nejnovější zprávy! Podle Grety to byla Traversiová, ale musela jsem jí přísahat, že ti to neřeknu

Závidí, ptž neexistuje titul Miss natržená prdel roku???

Hahaha

Matka natahuje ruku. Do háje, chce, abych jí odevzdala mobil. Neee.

„Giulie, já jsem ti řekla, abys ten telefon dala pryč!“

„Ne, prosím, ne.“

„No tak, dej mi ho.“

„Mami, prosím. Choděj mi přání…“

Vytrhne mi ho z ruky a strčí si ho do kapsy. Takže chce válku. Prudce se zvednu od stolu. Půjdu se zavřít do pokoje. Zamknu se. A zapnu si počítač, tím se problém vyřeší. Ona ale běží za mnou a chytí mě za ruku dřív, než dorazím do chodby. Vím moc dobře, že nestojí o fyzický konflikt: přece nemůže všem ostatním ukázat, co se u nás doma děje. Jsme trochu agresivní, v soukromí. Tyhle věci se stávají i v těch nejlepších rodinách. Ale máma by nebyla ráda, kdyby se to rozkřiklo.

Jednou mi udělala monokl a pak mě léčila mraženým steakem, jen aby nevzbudila podezření v lékárnici. Aspoň arniku, říkala jsem. Ale ona vrtěla hlavou: Kdoví, co by si pomysleli. Jindy jsem jí zase při potyčce nechtěně zlomila zápěstí, a ona ani nejela na pohotovost. Říkala, že je jen vymknuté, že stačí trocha ledu. Když se mění počasí, ještě pořád ji to bolí.

Teď křičí, protože chce, aby ji tam vzadu slyšely. Máma zbožňuje, když ze sebe může dělat oběť. Tu-co-se-pro-všechny-obětuje.

„Chceš mi zkazit i štědrovečerní večeři, Giulie?“

Tohle je moc.

„Já? Já? A co táta, kterej tu pořád není?“

Ticho. V chodbě i v jídelně. To stačí, už nebudu vyvádět. Vrátím se ke stolu a dojím rizoto. A vezmu si babiččin telefon. Vymluvím se, že jí chci pomoct přečíst esemesky a nechám si novinky poslat tam. Když tu konverzaci rychle smažu, nikdo si ničeho nevšimne.

Piš mi na tenhle tel. Můj mi zabavily, nemůžu whatsappovat, je to starej křáp pro slepý

Čí je to tel?

Babičky : )

HUSTÝ. Love u

Miss Kuřba má spoustu zdrojů LOL, ale k věci, nebo mě načapaj

Zrovna jsem si psala s Baroccim: podezřívá tvýho ex. Proto psal jako anonym… klasickej přizdisráč bez koulí

Jakej ex???

Blbko… ON

Je mi trochu zle, přiznávám. Babička mě soucitně pohladí.

„No tak, myško, nebuď smutná,“ říká. „Uvidíš, že táta za chvíli dorazí.“

Co je mi po tátovi. Pro mě za mě se může vrátit třeba na Silvestra. Je možný, že to byl ON? Nesmím brečet, nesmím. Asi půjdu na záchod.

Nebuď socka, posílej smsky, jdu na 5 minut na hazjlík, můžu mluvit

Došel mi kredit

Kecáš, mrcho

Oukej, soráč: ještě mám deset éček, ale musí mi vystačit až do Befany. A stejně žádný další news nemám, přísahám. Zatím

Zatím pěkný hovno!

Hej, zklidni hormon

Mohla by to bejt i ta děvka, se kterou začal chodit na tý Halloweenský party

Určitě to byl její nápad: je zlááá, to víš.

Ta je schopná všeho. Prodala si na eBayi nábytek z pokoje, aby si mohla koupit iPhone, asi si umíš představit, jak byli rodiče nadšený

No ty krávo. Teď už fakt musim: stromeček, dárečky, kraviny atd. mám tě mocinky ráda

Kabelčička???

Doufejme, ale nevim, jsou fakt nasraný kvůli výzu, možná mě potrestaj

Pak mi dej vědět, jestli Prada, nebo ne. Lovískuju tě. BFF

A co ten táta?

Z-m-i-z-e-l

„Giulie, zlato, je ti dobře?“

Aby mě matka nechala na pokoji, musela bych si postavit bunkr. Nedá člověku pokoj, ani když jde na záchod.

„Už jdu. Šla jsem se vyčurat.“

Zatímco procházím chodbou, pořád s babiččiným telefonem v ruce, všimnu si, že je na něm zpráva od táty. To je divný. Píše jedinýmu člověku, co neumí používat mobil? Otevřu ji a představuju si něco jako Pokoušel se dovolat v 23:44, 24. 12. 14. Bezplatná informace od služby OZVI SE od Vodafonu. Ale ne. Píše se tam: Promiňte. Musím si vzít na rok sabatikl i ve svém soukromém životě.

Vrátím se celá bledá do jídelny: „Mám pro vás news,“ řeknu.

Kapitola 3

Paoletta

(Jeho starší dcera)

Milán je tak zarputile měšťáckej. Dokonce ipřistěhovalci tady získaj buržoazní nádech. Filipínky jsou větší konformistky než zazobaný paničky, pro který pracujou, akdejaká slovanská coura ovládá understatement. Můj otec vezme na Štědrej večer dráhu ajede se elegantně dál, jako by se nechumelilo. Za obdivuhodnou mytologií, která ospravedlňuje to důstojné vystupování – stoicismus, vychování, dekorum –, se schovává podělanej strach prostupující vnitřnostma, který jsou považovaný za to zkroucený svinstvo, co se musí skrejt vbřiše, pokud možno plochým.

Bylo jasný, že tahle Cristinina šaškárna nepřinese výsledek, vkterej doufala, ale nikdo nečekal, že povečeří smrtvolou. Nedokážu skrýt svůj obdiv: táta se dneska překonal. Tentokrát se vážně vyznamenal, možná si jeho žena už nebude chtít uzurpovat každý nařízený svátek. Vzdejme hold Osvoboditeli (nebo Osvobozenému). Aleluja, aleluja. Chlap se konečně vzbouřil.

Kdoví, kde je. Možná to ví jeho milenka. Dívám se na Camillu, ale ona se nedívá na mě, má neustále sklopené oči. Obzvlášť po tý zprávě. ICristina je dost vykolejená. Myslela si, že může bejt vklidu, když si tu holku vzala jako rukojmí. Ale jak se zdá, tohle předběžný opatření nestačilo.

Moje matka se baví ještě víc, znám ji dobře. Dokonce je ráda, že neodjela do Paříže, podobnou scénu by si nemohla nechat ujít. Anejvětší pobavení jí nabízí teta, která chce volat karabiníky.

„Ado, já volám 118.“

Amoje matka: „To je sanitka, Chicco. Přijde mi, že je nám všem moc dobře ibez něj.“

„Chtěla jsem říct 112,“ koktá teta, „možná ho přepadli Rumuni aukradli mu mobil.“

Máma slzí smíchy: „Apřitom se omlouvají? Amluví osabatiklu vsoukromém životě?“

„Prosím tě, jaká sebevražda?“