Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Kirsty Manningová

Nefritová lilie

Z anglického originálu The Jade Lily,

vydaného nakladatelstvím Allen & Unwin

v Austrálii v roce 2018,

přeložila Jana Žlábková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 8193. publikaci.

Redakce Jana Žofková

Korektura Richard Straberger

Odpovědná redaktorka Lucie Peláková

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

THE JADE LILY © Osetra Pty Ltd. 2018

Published by Allen & Unwin, Australia

Translation © Jana Žlábková, 2021

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-583-8 (ePub)

ISBN 978-80-7625-582-1 (pdf)

ISBN 978-80-7625-144-1 (print)

Tato kniha je román. Jména, postavy, místa a události jsou výtvorem autorčiny imaginace a jakákoli podobnost se skutečnými událostmi a osobami, živými či mrtvými, je čistě náhodná.

Věnováno mým rodičům

Richardu a Carolyn,

díky nimž vím,

že má rodina je vždy domovem.

„Je pravda, že přítomnost je poznamenána minulostí, ale budoucnost je stále v našich rukou.“

Elie Wiesel, „60 let s tíhou svědectví“

Projev na valném shromáždění OSN, 24. ledna 2005

„Kamkoli jdeš, dej do toho celé srdce.“

Konfucius, 551–479 př. n. l.

Prolog

ŠANGHAJ

14. ŘÍJNA 1944

Tehdy Romy poprvé porušila pravidla, která stanovil papá. Když nahmatala v kapse kabátu uprchlický pas a přiblížila se o další krok ke kontrolnímu stanovišti v ghettu, sevřelo se jí hrdlo. Pas jí měl umožnit studovat na univerzitě ve francouzské koncesi, a už teď bylo jasné, že se tam dostane až po večeři. Původně myslela, že stihne večerní přednášku o infekčních chorobách, ale musela jen bezmocně stát s těžkou učebnicí v tašce, jejíž popruh se jí zařezával do ramene.

Když přistoupila k neutrálně se tvářícímu japonskému vojákovi, zadržela dech. Chtěla mu ukázat učebnici, ale mladík se s povzdechem ohnal po komárovi a kývnutím naznačil, že Romy má jít dál. Byl stejně zpocený, unavený a vychrtlý jako ona.

„Do zákazu vycházení se vraťte,“ vyštěkl. „Jinak…,“ prohodil a přitom si přejel prstem přes krk.

Romy přikývla, ale neodvážila se promluvit.

Byla tak vyděšená, že se bála ohlédnout, a neměla dost peněz, aby si mohla najmout některou z rikš proplétajících se mezi trolejbusy. A tak se rychlým krokem vydala směrem ke Garden Bridge. Taška s učebnicí ji bouchala do stehna. Romy si okrajem matčina kabátku setřela pot z čela a snažila se zahnat myšlenky na rodiče. Nedovolili by jí opustit ghetto. Bylo to nesmírně riskantní, a kdyby ji po tom všem chytili…

Když vstoupila na železnou konstrukci Garden Bridge, ucítila, jak vzhůru stoupají podivné vůně linoucí se z nespočtu džunek plujících po řece Su-čou. Teplý vzduch byl prodchnutý těžkým zápachem splašků a smažených ryb, ale i příjemnou vůní kardamomu, skořice a anýzu. Rodiny v malých člunech se smály a pokřikovaly. Prádlo pověšené na šňůrách upevněných mezi trámy povlávalo ve svěžím vánku a večerem zaznívaly údery lžic do pánví a hrnců.

Když Romy došla až na konec mostu, spatřila pouličního prodavače nudlí, který jí věnoval bezzubý úsměv a zeptal se: „Dáte si, slečinko?“

Zavrtěla hlavou. Kručelo jí v břiše. Od rána nejedla nic kromě misky vodnaté rýže.

Šla dál a ve snaze nemyslet na jídlo vymýšlela, jak by se mohla nepozorovaně vplížit do nejluxusnějšího hotelu v Šanghaji. Po chvíli zabočila a spatřila nábřeží Bund, třpytící se podél černé řeky Chuang-pchu. Nad chodníky se tyčily banky, postavené v románském stylu, a úřední budovy, inspirované obdobím renesance, jejichž střechy byly posázené vlajkami se symbolem vycházejícího slunce. Zamířila k hotelu z období art deco, který zdobila pyramidová střecha v barvě zeleného jablka. Cathay. Před otočnými dveřmi stáli rozesmátí japonští vojáci a právě připalovali cigarety bledým, hubeným ruským prostitutkám s rudými rty, oblečeným v hedvábných šatech.

Romy je minula se skloněnou hlavou a bedlivě se snažila nenavázat oční kontakt. Byla ráda, že má na sobě matčin hnědý kabát. Už to má téměř na dosah…

Nervózně vešla do hotelové haly a dávala si dobrý pozor, aby podpatky na mozaikové dlažbě příliš neklapaly. Foyer byl plný personálu v nažehlených bílých stejnokrojích. Servírky roznášely velké lahve šampaňského a stříbrné tácy s whisky. Japonští vojáci postávali mezi německými, francouzskými a čínskými páry: muži byli oblečeni v bílých smokinzích a ženy měly kolem ramen péřová boa v pastelových barvách a na krku se jim třpytily diamantové náhrdelníky. Páry si povídaly s elegantními čínskými dámami v cheongsamech s rozparkem a stojatým límcem nebo v plesových šatech s odhalenými zády, které si neustále pečlivě přejížděly rukou, aby je urovnaly. Romy náhle zaslechla, jak číšník anglicky říká: „Dámy a pánové, následujte mě, prosím. Představení už za chvíli začne. Doprovodím vás ke stolům.“

Romy se rozhlížela po sále plném hedvábné dekadence, štiplavého kouře a těžké vůně parfémů a trochu jí začaly slzet oči. Cítila se nejistě a měla strach. Ale byla příliš blízko a nemohla to vzdát. V tom baru byl člověk, kterého zoufale hledala a kvůli němuž riskovala život.

Dělilo ji od něj jen pár kroků. Orchestr začal hrát úvodní tóny Gershwinova „Summertime“. Romy se zhluboka nadechla, aby zklidnila bušící srdce, a vydala se dřevěnými dveřmi za vůní kouře a whisky do jazzového baru.

Nikdo se to nesmí nikdy dozvědět. Jinak budou oba mrtví.

1. kapitola

VÍDEŇ

10. LISTOPADU 1938

Romy se rozhlížela po Wipplingerstrasse, přestože dívat se kolem sebe bylo proti nejnovějším pravidlům, jež stanovil papá. Hleděla na úlomky skla, které visely z masivních dřevěných rámů jako vylámané zuby. Krásné výlohy se přes noc změnily v děsivé příšery, připomínající mytického Tatzelwurma. Širokou ulicí proudily temné kabáty, černé, hnědé, tmavomodré a šedivé, a zoufale se proplétaly mezi zdobenými kamennými budovami.

Nikdo z dospělých nevěděl, kam má jít.

Někteří se snažili zamést skleněné střepy. Shromáždil se dav a lidé se hemžili a mluvili a plakali a křičeli. Na přeplněné silnici troubila černá auta. Některá nečekala, až se cesta uvolní, a plnou rychlostí vjížděla do davu a nutila lidi, aby se rozestoupili.

Otec ji držel za jedno zápěstí a matka za druhé a vlekli ji chaosem jako malé dítě, přestože jí bylo dvanáct. Ale nic neříkala a ozývalo se jen křupání skla pod jejími botami. Snažila se řídit stanovenými pravidly a vyhýbala se očnímu kontaktu s hlavami tyčícími se nad kabáty. Soustředila se na nohy starších bratrů Benjamina a Daniela, kteří šli pár kroků před ní.

Oči jí stínil modrý baret, a tak se mohla dívat kolem sebe. Na rozbitých dveřích byly připevněné kusy papíru vlající ve větru.

Wehrt euch! Kauft nicht bei Juden!

Chraňte se! Nekupujte od Židů!

Keine Juden!

Žádní Židé!

Oproti včerejšku jich bylo dvojnásob. „Proč pořád vyvěšují ty cedule?“

Papá na ni pohlédl se slzami v očích, zavrtěl hlavou a vzpřímeně kráčel dál. „Herr Hitler nenávidí Židy. Obávám se, že dokud budou Rakousko ovládat nacisti, nic nebude jako dřív.“

„Ale já nechápu, proč nás führer nenávidí. Proč…?“

„Tady o tom nebudeme mluvit,“ přerušil ji papá. „Ulice nejsou bezpečné… Jdeme. Vzpomeň si na pravidla, Romy.“ Papá většinou dokázal odpovědět na všechny otázky, ale teď Romy cítila, že je v koncích.

Klopýtla přes převrženou židli a mutti ji chytla za paži. Bernfeldovi se potřebovali dostat domů.

Tři bloky za nimi stávala synagoga, z níž zůstala jen hromada cihel, šedých dlaždic a hořící dřevěné trámy hroutící se pod troskami. Na cestě ležela kupa doutnajícího popele, v nějž se změnily vzácné knihy a rukopisy pocházející z knihovny synagogy.

Proplétali se mezi tím vším a Romy se rozkašlala. Pálily ji oči a v krku jako by jí hořelo. Ve vzduchu byl cítit silný zápach kouře a benzinu a těžko se jí dýchalo. Přála si, aby rodiče zpomalili. Na patě měla puchýř z nových, přezkových kožených bot a krátký kabátek se zářivě zlatými knoflíky ji dřel do paží a škrábal do zátylku.

Koutkem oka zahlédla, jak papá sáhl na vnitřní kapsu kabátu, v níž byly uloženy jejich pasy. Urazili hodně dlouhou cestu na britský konzulát, kde pak zažádali o víza.

„Studoval jsem v Oxfordu a získal doktorát. Rok jsem v jejich nemocnici učil chirurgii. Všichni mluvíme anglicky. Copak to nic neznamená?“ řekl naléhavě papá.

Úředník s řídkými šedými vlasy a zlatými kapesními hodinkami se zatvářil omluvně. „Bohužel máme svá nařízení, doktore Bernfelde. Británie zastává přísnou imigrační politiku. Máme seznam čekatelů na víza. Žádné výjimky. Dokonce ani pro takové odborníky, jako jste vy.“ Hlasitě polkl a zadíval se na své boty tak dlouze, až mu zrůžověly uši. „Amerika má stejná pravidla. Slyšel jsem, že teď už ani Palestina nepřijímá další lodě s uprchlíky. Je mi to moc líto…“ Pokrčil rameny a bezmocně zvedl ruce.

Papá přikývl, zastrčil pasy zpátky do kapsy a otočil se, aby popadl hnědý plstěný klobouk, který předtím odložil na stůl.

Úředník si odkašlal. „Víte, je jedno místo, kde nepotřebujete víza.“ Naklonil se k členům rodiny a téměř šeptem dodal: „Šanghaj. Vy…“ Zaváhal.

Mutti zbledla a zavrtěla hlavou.

„Možná by to stálo za pokus…“ Odmlčel se.

Papá zavrtěl hlavou a zamumlal: „Danke.“

Když mutti popadla Romy a vlekla ji ven z kanceláře, měla pocit, že jí přitom rozdrtí ruku. Vnímala, jak boty klapou po parketách.

Mutti nezpomalila krok až do chvíle, kdy opustili konzulát. Když se blížili k oblíbené kavárně, Romy napadlo, že se třeba zastaví na odpolední čaj. Otevřela pusu, aby se zeptala, jestli tam zajdou, ale pak si vzpomněla na jedno z pravidel. Žádné řeči.

Když míjeli kavárnu, nahlédla dovnitř a spatřila, jak pánové v tmavých oblecích popíjejí kávu a čtou noviny a ignorují zmatek a chaos panující venku. Představila si, jak spolu sedí u mramorového stolku. Před mutti stojí šálek s kávou a Romy má hrnek tmavé čokolády se spoustou šlehačky. Byl to jejich rituál po sobotních odpoledních hodinách klavíru. Romy měla podezření, že pan Bloch vydrží každý týden onu půlhodinu pouze z loajality k jejím bratrům. Daniel hrál v univerzitním jazzovém orchestru a Benjamin podal přihlášku ke studiu na prestižní Wiener Staatsoper, ale nová vláda rozhodla, že nemůže studovat. Minulý týden dokázaly její nemotorné prsty zahrát bez jediného zastavení arpeggio D dur a poté úvodní takty jedné z Mahlerových symfonií. Pan Bloch nadšeně zatleskal a zvolal: „Bravo!“

Když Bernfeldovi přicházeli k obchodu s hudebními nástroji, který pan Bloch vlastnil, Romy přimhouřila oči, aby lépe viděla do výlohy, v níž vždycky stál zářivě černý klavír. Ale zbyly z něj jen ebenové nohy trčící ven rozbitým sklem.

„Hele!“ řekla a zděšeně natáhla ruku. Blonďatí vojáci táhli pana Blocha za vlasy směrem ke skupince mužů středního věku, kteří klečeli na ulici a sbírali sklo a odstraňovali nepořádek. Vojáci srazili pana Blocha na kolena, a když se napřímil, menší voják ho kopl botou do břicha tak silně, že muž upadl na záda.

„Halt! Bitte hören Sie auf!“ Dost. Prosím, už dost!

Romy otočila hlavu a viděla, jak Benjamin přiběhl k panu Blochovi a snažil se mu pomoct, aby se mohl posadit. Daniel se přidal k staršímu bratrovi a papá jen tiše klel. Romy zadržela dech a mutti jí stiskla ruku. Až dojdou domů, kluci budou mít hodně velký problém.

Jeden z vojáků přistoupil k Benjaminovi a Romy ztuhla strachy. Ale pak se uklidnila, protože ho poznala. Byl to Franz, barytonista z Benjaminova sboru. V případě učitele hudby došlo určitě k nedorozumění a Benjamin to s kamarádem vyřeší. Ale když se Franz podíval na Benjamina, ten jeho úsměv neopětoval. Ani mu nepodal ruku. Místo toho otočil pušku a udeřil Benjamina pažbou do hlavy.

Ještě po mnoha letech, když už byla Romy stará paní, se snažila zapomenout, co pak následovalo, ale ta vzpomínka se jí pevně vryla do paměti.

Vojáci srazili Benjamina a pana Blocha na dlažbu. Z uší jim vytryskla krev a stékala dolů po bradě. Mutti vykřikla a dav kolem nich ztichl. Romy téměř nedýchala, a když voják zvedl pušku k rameni, ucítila pach potu, kouře, moči a strachu.

Výstřel.

„Benjamine!“ Kus Benjaminova čela explodoval zároveň s uchem a Romy ztuhla hrůzou. Do obličeje jí vystříkla teplá krev.

Další výstřel.

Bezvládné tělo pana Blocha padlo na dlažební kostky.

Mutti, která stála vedle Romy, se zhroutila na zem. Daniel se chtěl vrhnout k Benjaminovi, ale Franz ho popadl za krk.

Romy stála jako přimrazená. Její bratr…?

Benjamin byl mrtvý.

Papá vyl jako vlk a snažil se razit si cestu davem ke svému synovi, ale zeď ramen mu v tom zabránila. Ozvala se rána a po ní následovaly další výstřely a tentokrát padli na chodník všichni. Romy cítila, jak se jí do kolen zarývají úlomky skla, a rozplakala se.

Náhle ji pevná ruka vytáhla zpod muže, pod jehož tělem zčásti ležela, a Romy se odplížila k ledové kamenné zdi mezi obchody. Pak se o ni opřela.

Papá seděl na zemi a měl hlavu v dlaních. Mutti se snažila posadit, ale nemohla dýchat. Romy mlčela. Byla v šoku a cítila prázdnotu.

Když vojáci přikázali všem mladým mužům, ať se uprostřed ulice postaví do řady, zadržela dech.

Náhle se rozplakala. Opravdu chtějí zastřelit i Daniela?

Velitel mávl rukou a tři zakrytá nákladní auta vyrazila vpřed. Všichni mladíci, včetně Daniela, dostali pokyn, ať vlezou dovnitř. Když Daniel nastupoval do auta, ohlédl se přes rameno a očima plnýma strachu se podíval tam, kde byli papá a mutti.

„Danieli!“ vykřikla mutti.

Papá vyrazil k Danielovi, ale náhle spatřil pana Grubera, jak si k nim razí cestu davem. Měl ztrhanou, bledou tvář a položil tatínkovi ruce na ramena.

„Musíš pryč, Oskare. Hned teď! Kvůli Romy a Martě. Jinak vás všechny zabijou. Odjeď z Vídně. Rakousko přišlo o rozum.“

Papá zavrtěl hlavou. „Já… Benjamin, Daniel. Mí chlapci…“ Zlomil se mu hlas a po chvíli dodal: „Neopustím je. Já… já nemůžu.“ Sklonil hlavu a začal vzlykat. Lidé kolem nich si navzájem pomáhali vstát. Někteří se snažili nedívat tam, kde stál papá, jako by je jeho neštěstí mohlo nakazit, zatímco jiní na něj hleděli uslzenýma očima plnýma soucitu.

Mutti se připlazila ke svému muži a objali se a vzlykali a kolébali se do stran.

Pan Gruber se sklonil. „Pomůžu vám,“ zašeptal. „Musíte se dostat přes hranice. Měli byste hned odjet.“

Romy cítila, jak je zpocená, a srdce jí zběsile tlouklo. Kolena pořezaná od skla ji pálila. Udělalo se jí slabo. A pak všechno zahalila tma…

Když se probrala, měla zabořenou tvář do krku tatínka, který ji nesl v náručí po Wipplingerstrasse. Bledá maminka šla hned za nimi a měla položenou ruku na Romyině rameni, aby ji chránila. Při každém kroku se jí v hlavě rozbušilo. Buch buch buch. Jdou domů, nebo někam odjíždějí?

Romy se podívala přes otcovo rameno. Byl večer a v jedné z nerozbitých pouličních lamp poblikávalo žluté světlo. Nad markýzou visel vybledlý obrázek s kominíkem. Pod ním bylo jasně zelenými a červenými písmeny napsáno: Geh nicht am Glück vorbei.

Nenechte si utéct štěstí.

2. kapitola

MELBOURNE

9. DUBNA 2016

Alexandra se usmála, kývla na příjemnou ošetřovatelku Sally, která právě pečlivě zapisovala údaje do tabulek, a vešla po špičkách do velkého obývajícího pokoje prarodičů. Ucítila slabý závan čehosi dřevěného. Vůně jí byla povědomá, ale nedokázala ji přesně určit.

Opa ležel na nemocniční posteli a měl podepřená záda. Když Alexandra přijela včera večer domů, málem ho nepoznala, jak byl pohublý a bledý. Rytmické pískání kyslíkového přístroje a tiché pípání monitoru sledujícího činnost srdce naplňovaly všechny kouty místnosti a téměř potlačily tikání dědečkových mahagonových hodin.

Alexandra celý den upřeně sledovala obrazovky na zdech a čekala na sebemenší náznak ve vývoji grafu, na jakoukoli variantu, jež by jí řekla, že se má při snídani vrhnout na šanghajské zlato a v době oběda ho prodat. Strávila osmnáct hodin pod zářivými světly a zkoumala volatilitu trhu. Lov čísel. Nepotřebovala studovat pípající obrazovku, aby poznala, že její milovaný opa je vzhůru. Byla doma už dvanáct hodin, ale za celou tu dobu se ještě neprobral.

Pokrčila rameny. Možná přijela pozdě.

Došla ke krbu, u něhož stálo staré křeslo v barvě paví modře, zabořila se do něj, dlaněmi přejížděla po křivce opěrek a krouživými pohyby hladila kulaté záplaty. Z řídkého sametu se drala ven jutová látka a pera už dávno nepružila. Alexandra se zachvěla a kýchla. Hodně často chytla v dopravních prostředcích nějaký vir. Tváří přejela po polštáři. V tomhle křesle strávila spoustu hodin, když sedávala babičce nebo dědečkovi na klíně a poslouchala Ezopovy bajky a pohádky bratří Grimmů. A v pubertě v něm sedávala s učebnicí a s tužkou v ruce donekonečna procvičovala algebru a algoritmy.

Dům z červených cihel zvaný Pchu-jüan byl postaven v edvardovském stylu a stál za laťkovým plotem obsypaným bledě růžovými květy popínavých růží. Vzhůru k verandě se plazila vistárie, jejíž modré hrozny přepadaly přes ozdobné železné zábradlí. Babiččin pokoj s arkýřovým oknem, vyhlížejícím na překrásnou zahradu, s lety neztratil nic na své majestátnosti, přestože se ze šedomodrých stěn trochu loupala barva a široké podlahové lišty, stejně jako velké růžice na stropě, už volaly po opravě. Knihovny táhnoucí se podél dlouhých zdí byly odshora dolů plné svazků o bylinkách, čínské medicíně, historii a fotografování. Jejich řady narušovaly jen politické memoáry, britské thrillery, le Carré, Forsyth a pět ročníků francouzského magazínu Vogue.

Alexandra si znovu vybavila uspěchaný odjezd z Londýna a polkla slzy. Odjela ze svého bytu na Sloane Street na letiště Heathrow, kde potřebovala stihnout let do Melbourne. Bylo to jen pár hodin poté, co jí oma zavolala, že opa je znovu nemocný. Rakovina se vrátila a pronikla do orgánů, kostí a krve. Z babiččina hlasu nebyl cítit její pověstný klid. Alexandra v něm slyšela hluboké tóny smutku a rezignace.

Když o čtyřiadvacet hodin později konečně prošla celní kontrolou v Melbourne, spatřila, jak oma a její přítelkyně Nina stojí těsně vedle sebe v příletové hale, jedna opálená a šlachovitá, druhá malá a baculatá. Alexandra se nebránila jejich objetím a se zavřenýma očima vdechovala slabou vůni gardénií linoucí se z babiččina pečlivě upraveného drdolu a pach smaženého česneku a uzené papriky, jenž vždycky doprovázel polibky Niny.

„Danke, že jsi přijela tak rychle. Je mi jasné, že ta cesta…“ Oma měla nezvykle rozechvělý hlas.

„Jej!“ Alexandra málem zakopla o svůj kufr, když se sklonila, aby přitiskla svoji tvář k babiččině. „Opa… je ještě…?“

Babička přikývla a kapesníkem si zlehka otřela oči. „Čeká.“

Nina položila zlehka ruku na Alexandřino rameno. „Opa je při vědomí. Ptal se na tebe. Pojď. Vezmu ti zavazadla.“ Se silou, kterou by u devadesátnice nikdo nečekal, vytrhla Alexandře z rukou vozík a prohlásila, že ho potlačí.

Alexandra vzala babičku za paži a tiše se jí zeptala: „A co ty, oma? Jak se cítíš? Určitě je to hodně těžké.“

„Jsem v pořádku, liebling. A teď je mi ještě líp, když tě vidím,“ odpověděla.

Když Alexandře zavibroval v zadní kapse telefon, nadzvedla se ve starém křesle a vytáhla ho. Další textovka od Huga: Zavolej mi. Omlouvám se. A.

Zprávu vymazala a potlačila naléhavou touhu číslo bývalého přítele zablokovat. Nebyla připravená mu odpustit, ale zároveň se s ním nechtěla rozloučit navždy. Byla odbornicí na analyzování možných rizik a předvídání výsledků, ale nedokázala posoudit, jak moc zranitelné je její srdce.

Už nikdy.

Zastrčila mobil do kapsy, aniž by třeba jen letmo zkontrolovala ceny uváděné Bloombergem. Trh může počkat.

Vstala a došla k dědečkovi. Propletla svoje prsty s jeho, jako by mu spojením rukou chtěla poslat energii. Oma by řekla, že mu předává své čchi. Alexandra se usmála. Možná jablko opravdu nespadlo až tak daleko od stromu.

„Li…, Sophie?“ zachraptěl opa, když se Alexandra posadila na kraj postele. Natáhl ruku a snažil se dotknout nefritového přívěsku. Alexandra se zachvěla a odkašlala si.

Zadívala se na fotografii svých rodičů stojící na mramorové římse nad krbem. Tehdy byla usměvavé batole s lesklými vlásky oblečené do tmavočerveného overalu a pruhovaného roláku a seděla mamince na klíně. Její otec Joseph, vysoký, statný blondýn, stál vedle nich s rukou položenou na Sophiině opáleném rameni. Matka měla na sobě modré džínové letní šaty se zdobenými rukávky a ve výstřihu jí visel nefritový přívěsek. Smála se na Josepha a hleděla mu do modrých očí. Když se Alexandra na fotku dívala, sevřel se jí žaludek a snažila se uložit si do paměti sílu této lásky. Byla to její jediná vzpomínka na rodiče.

Opa málokdy před Alexandrou vyslovil jméno Sophie. Oma jen zavrtěla hlavou a usmívala se, když mluvila o „daru“. Bystré dítě adoptované z Číny. Opečovávané. Stejně jako Alexandra.

Opa se s námahou předklonil, aby se mohl Alexandře lépe podívat do obličeje.

„Li?“ opakoval.

„Opa, jsem Alexandra,“ opravila ho a palcem pohladila jeho chladnou ruku. Všimla si, jak je vychrtlá. Svaly zmizely a s nimi byla pryč i jeho síla a paměť. Alexandra nikdy neslyšela prarodiče mluvit o nějaké Li.

„Aha.“ Položil hlavu na polštář a mírně se usmál. Pak se tiše a nejistě zeptal: „Co práce v Šanghaji?“

Alexandra na okamžik zaváhala. Je při smyslech? „Šanghaj může počkat,“ odpověděla a urovnala okraj prostěradla, aby se jí na posteli lépe sedělo. Nemůže mu říct, že odložila odjezd do Šanghaje jen proto, aby s ním mohla strávit ještě nějaký čas, než…

Potlačila slzy.

„Šanghaj na nikoho nepočká, mé drahé dítě.“ Poplácal ji po ruce a snažil se upřímně zasmát, ale smích se vzápětí změnil v kašel. „Měla bys…“ Znovu se rozkašlal. „Li. Nenajdeš ji…“ Další zakašlání. „Víš, jsi jí hodně podobná.“

Podobná komu? Alexandra byla v rozpacích. Měl na mysli její matku? Náhle posmutněla. Babička ji upozornila, že opa už má v hlavě všechno pomotané. Zapomněl, že její rodiče jsou dávno mrtví – zahynuli při autonehodě pár týdnů poté, co vznikla fotografie, která stojí na krbové římse. Když záchranáři vytáhli Alexandru z trosek vozu, měla hlavu rozevřenou jako broskev. Rukou si přejela po hladké jizvě na zátylku, skrytou pod dlouhými vlasy. Čas od času se stávalo, že když se jí dotkla, byla zvrásněná a začala pálit, ale většinou ji necítila.

Oči se jí zalily slzami. Vzhlédla vzhůru, zadívala se na rozmlžený křišťálový lustr a pozorovala duhové světlo plující po stropě a zdi. Tenhle šedomodrý pokoj byl domov. Prarodiče byli její kotva. A teď ztrácí dědečka. Znovu mu stiskla ruku a začala mu třít druhou paži ve snaze zahřát kůži a zmírnit bolest.

Opa něco zamumlal a pak sípavě dodal: „Podivuhodná podoba. Tvoje babička…“

„Pššt,“ řekla Alexandra a pohlédla na ošetřovatelku s žádostí o pomoc.

„Tvoje babička… Romy.“ Zakašlání. „Byla z nás všech nejsilnější. Z nás tří…“

Další zakašlání. Ramena se mu otřásala tak mocně, že Alexandra myslela, že se mu snad roztrhnou plíce.

Ošetřovatelka vyskočila ze židle a začala dědečkovi masírovat záda. Opa dál kašlal. Alexandra o krok ustoupila, aby udělala Sally místo. „Můžeme mu něco dát?“ zeptala se bezmocně. „Vodu, lék?“

Ošetřovatelka si jí nevšímala a soustředila se na pacienta. „Jen klid, pane Cohene… Wilhelme. Teď hezky zhluboka dýchejte…“

„Přivedu babičku,“ navrhla Alexandra a podívala se z okna na zahradu, kde pracovala oma.

„To není nutné, zlato. Za vteřinku to přejde. A navíc by zapálila tyčinku nebo by mu napíchala do kotníků další jehličky. Nic z toho nám moc nepomůže. V tomhle stadiu určitě ne.“

Alexandře se rozbušilo srdce tak silně, že ho cítila až v hlavě, když si uvědomila, jakou vůní je prodchnutý vzduch v místnosti. Moxa. Představila si, jak oma mává dědečkovi suchými tyčkami čínského pelyňku nad hlavou a pod nosem a potom zapálí jejich konce, a než začnou doutnat, přitiskne je na akupresurní body na kotnících, zápěstích a krku. Tiše se zasmála. Není divu, že je z toho Sally zděšená.

Sally se na ni podívala, mírně pozvedla obočí a pak rychle přešla na druhou stranu postele, aby otočila kohoutkem. „Hydratace a morfium. O vašeho dědečka je dobře postaráno, viďte, Wilhelme?“ Mluvila pomalu a zřetelně, jako by opa byl dítě.

„Opa…, co dál?“ pronesla Alexandra nejistě. „Ten kašel…, opravdu mu léky utlumí bolest?“

„Určitě. Děláme všechno pro to, aby se cítil dobře.“

„Jestli je nějaká možnost…, myslím, ta rakovina…“ Podívala se na dědečka, který opět upadl do bezvědomí.

Sally zavrtěla hlavou. „Je mi líto, zlato. Ale ví, že jste tady. Jste světlo jeho očí. Pořád o vás mluví.“

Opatrně ho přetočila na bok, aniž by se probral. Pohlédla na Alexandru: „Takže vy jste přiletěla z Londýna? Určitě jste unavená z časového posunu. Myslím, že je hodně těžké vrátit se takhle domů.“ Ošetřovatelka byla přátelská a hleděla si své práce. Zatímco mluvila na Alexandru, Wilhelmovi dál masírovala záda.

Alexandra přikývla. Bolely ji nohy a celkově měla pocit, jako by ji přejel náklaďák. Když večer vystupovala z letadla, byla zpocená a měla suchý, štěkavý kašel, přestože používala nosní sprej s eukalyptovou vůní, který si koupila v lékárně v odletové hale. Ta vůně v ní vyvolala stesk po domově. Ale ukázalo se, že ani kdyby si do nosu nastříkala celý oceán, nachlazení by stejně nezmizelo. Jakmile odjel taxík, oma ji okamžitě přiměla, aby si dala horkou koupel se skořicí. Zamlžená koupelna voněla jako o Vánocích. Alexandra se usmála a roztěkaně přejížděla rukou po nefritovém přívěsku. Opa sice umírá, ale oma si o ni pořád dělá starosti. Některé věci se nikdy nezmění.

„Vaše babička mi říkala, že tam v Londýně hrajete hodně důležitou roli ve světě financí.“ Sally se zadívala na Alexandru oblečenou do modrých legín značky Stella McCartney a mikiny se zlatými lemy. „To zní úžasně.“ Spiklenecky se na ni usmála.

Alexandra pokrčila rameny. „Ani ne. Obchoduji se surovinami. Vzácné kovy. Měď, zlato, zinek, nikl, hliník… Ale většinou jenom na papíře,“ dodala s pousmáním.

„Jasně,“ kývla Sally a chvíli se tvářila nejistě, ale pak se plaše usmála. „Vy si určitě nemusíte lámat hlavu s výší svého penzijního pojištění.“

Alexandru ta poznámka zaskočila natolik, že nebyla schopná reagovat. Její práce jí teď připadala bezvýznamná. Když pozorovala Sally, jak uklidňuje dědečka a upravuje mu přikrývku kolem nohou a zasunuje ji pod paže, aby ho netlačily pevné okraje, v duchu si říkala, že v této místnosti je Sally zlato.

„A je to, Wilhelme. Teď si pár minut odpočinete a potom si popovídáte s vnučkou. Je vážně skvělá.“ Mrkla na Alexandru a s thrillerem v ruce se usadila na židli ve vzdáleném koutě pokoje.

Alexandra se uvelebila ve svém pohodlném křesle a přetáhla si přes nohy vlněnou deku. V duchu si přála, aby mohla vrátit čas. Nechce, aby opa odešel. Ještě ne. Nikdy. Je hrozné vidět ho v takovém stavu.

Vzala do ruky misku s polévkou, kterou jí oma uvařila, než odešla pracovat na zahradu. Byla ještě teplá. Chvíli ji držela v dlaních, pak trochu usrkla a s chutí vnímala, jak jí protéká hrdlem a zahřívá žaludek. Cítila chuť dětství, když bývala nachlazená. Sušené černé fazole a drcený česnek, zázvor a pažitka.

Zaměřila pozornost zase na okno a dívala se, jak oma přechází po zeleninové zahradě a pochutnává si na zelených fazolích. Podél zadního plotu rostly husté keře. Uprostřed místa pokrytého tymiánem se tyčila řada stromů obsypaných citrony a limetkami a opodál stál drobný jinan. Pod nimi byly vysázeny vlny lilií, pivoňky plné poupat a purpurové mraky kvetoucího česneku a pažitky, vznášející se mezi modravým omějem.

Alexandře se stýskalo po chaotických barvách a nahodilých kombinacích zahrady Pchu-jüanu. Kdy naposledy zabořila prsty do půdy? Roztáhla pečlivě pěstěné ruce. Byly tak hladké, jako by patřily někomu jinému. Když byla malá, moc ráda s prarodiči pracovala na zahradě a v kuchyni, lezla na starý dub, loupala hrášek, uvazovala rajčata a ta maličká si cpala do pusy, až praskla a šťáva jí vytekla na tričko.

Znovu usrkla polévku a cítila, jak jí zázvor prohřívá hrdlo.

Mezi dlouhou řadou rajčat zářily babiččiny stříbrné vlasy. Napřímené rostliny byly přibližně stejně vysoké jako oma, která otrhávala zbytky velkých červených a zelených plodů tak dlouho, až naplnila košík, jenž jí visel na předloktí. Pak natrhala pár hrstí purpurové a tmavozelené bazalky, schoulené pod rajčaty. Alexandře zaškrundalo v břiše, protože si uvědomila, že oma se chystá připravovat večeři.

Zavřela oči a naslouchala rytmu kyslíkového přístroje, pípání monitoru a tikání dědečkových hodin. Potom se pomodlila.

3. kapitola

Když Romy skončila s prací na zahradě, vešla do kuchyně a odložila košík na dřevěnou lavici. Pak si strčila do pusy dvě malá červená rajčata. Byla prohřátá podzimním sluncem, a když je rozkousla, celá ústa jí zalila teplá šťáva plná semínek.

Měla hromady koriandru, a tak dala do mixéru lístky a stonky, zalila je olivovým olejem, nasypala do směsi hrst mandlí, tři stroužky česneku a nakonec přidala šťávu z půlky citronu, aby připravila pesto na dnešní večeři. Říkala si, že Alexandře určitě pomůže trocha dobrého jídla a koriandr výrazně posilní její zažívání a pomůže jí bojovat s nemocí, jež pořád hrozila po dlouhém letu. A zbytky pasty může dát na mrazák.

Romy si uvědomovala, že v tyhle dny jí méně a méně, a tak z košíku vyndala kadeřavé zelené listy brukve, propláchla je vodou a položila je do cedníku, aby uschly. Když se blížil čas večeře, spařila je a polila zálivkou z bazalkového oleje, chilli, sečuánského pepře a kapky javorového sirupu. Rozhodla se, že místo rizota s kousky dýně a hlíz bahničky, jež zbylo od včerejška, si dá jen malou misku vařené kapusty.

Když přijely z letiště, zůstala Nina na večeři a poté, co spořádala pořádnou porci rizota, si ještě přidala. Některé věci se nemění.

„Ta dýně je z tvé zahrady, oma?“ zeptala se Alexandra. Když rozdělovala jídlo na talíři do úhledných hromádek, snažila se být veselá a pozitivní.

„Ano. Posiluje slezinu a obnovuje čchi. Tymián je dobrý na plíce.“

Nina se solidárně podívala na Alexandru.

Potom zvolala s ostrým rakouským přízvukem: „No, ale máš štěstí, že jsi tu nebyla minulý týden, když mi tvoje babička vnutila orestované jehněčí ledvinky. Podávané se stonky orchidejí a houbami shiitake.“ Spiklenecky na Alexandru mrkla.

„Posilují bederní oblast a zmírňují bolest v kolenou,“ bránila se Romy. „Podporují dlouhověkost. Koukni na sebe. Jsi silná jak býk.“ S obdivem pohlédla na zlatavou kůži své přítelkyně, na husté blonďaté mikádo a na jeden z nespočtu jejích volných kaftanů pošitých flitry.

„Ach,“ vzdychla Nina, „možná mám díky nim víc energie. Určitě mi dodaly víc…“ odmlčela se a hledala to pravé slovo, „… elánu? Nebo vášně? Starý pan Thomson z knižního klubu to určitě ocenil. Byla jsem jako Nina, o které zpívá Anaïs.“

Začala rytmicky vlnit rameny a pak se rozkuckala smíchy, protože Romy rozhořčeně přimhouřila oči a zavrtěla hlavou.

Alexandře zaskočil kousek dýně.

„Jestli se budeš takhle chovat, vyhodí tě z toho bytu v domově důchodců,“ prohlásila přísně Romy. „Co ten varovný dopis z minulého týdne?“

„Pche. Jsme staré. Nejsme mrtvé.“

Obě ženy se odmlčely. Pár minut se ozývalo jen zvuk vidliček ťukajících do modrých porcelánových misek.

Pak se Nina natáhla a vzala do dlaní ruce Alexandry a Romy. Zvedla je k ústům a nejdřív políbila ruku Romy a potom Alexandře. „Omlouvám se. Takové žerty nejsou namístě. Jsem tu. Můžete se na mě spolehnout, jasné?“

S povzdechem a prosebným výrazem upřela hnědé oči na Romy. „Teď jsem na řadě já.“

Romy přejela dlaní čerstvé lístky máty, zvedla je k obličeji a vdechla jejich vůni hluboko do plic. Pak jich pár povařila, aby pomohla vnučce zmírnit bolest v krku.

Měla o Alexandru starost. Když ji v příletové hale spatřila s temnými kruhy pod očima, propadlými tvářemi a svěšenými rameny, vybavila si svou matku, jak stála na nádraží v Brenneru a do obličeje se jí zabodával ledový vítr. Prchala z Rakouska, aby začala nový život v Šanghaji.

Úplně bez ničeho.

Před čím prchá Alexandra? Je pravda, že se jí rozpadl vztah. Romy měla vždycky pocit, že Hugo a Alexandra jsou dvě osamělé duše, které se daly dohromady jako narychlo postavený záchranný člun. Zajímalo by ji, jestli si Alexandra vybrala Huga hlavně proto, že už ji nebavilo žít samotnou. Jeho zázračné matematické schopnosti hrály nejspíš až druhou roli.

Když včera večer nakládaly zavazadla do taxíku, bylo zjevné, že si toho všimla i Nina, protože když stála za Alexandrou, významně nadzvedla obočí.

Být jedináček samozřejmě nebylo jednoduché. Čas, který Romy strávila v Šanghaji, ji těžce poznamenal. Snažila se rodičům všechno vynahradit. Bylo to břímě, jež skrývala před ostatními.

A teď tu konečně byla, jejich jediné vnouče. Včas, aby viděla, jak její milovaný dědeček umírá. Wilhelm a Alexandra bývali vždycky nerozlučná dvojice. Hráli spolu tenis, sedávali sklonění nad výpočty, předávali si tržní tipy.

Romy chápala, že jednou bude třeba uvolnit uzavřený kruh jejich trojice, a přijala fakt, že Alexandra se rozhodla studovat, budovat si kariéru a žít někde úplně jinde, kdesi za mořem. A přesto bylo pro oba hodně těžké, když se odstěhovala tak daleko.

Ale čas si našel způsob, jak vrátit minulost. Rodina a s ní život, jejž Romy a Wilhelm vytvořili v oné rozsáhlé, rozžhavené a šťastné zemi, se chýlily ke konci.

Romy si utřela slzy, zvedla ramena, napřímila záda a nasála vůni bylinek, prostupující celou kuchyní.

Co se s Alexandrou děje? Vždycky jí tak krásně zářily vlasy, ale teď jsou zplihlé a matné. Alexandra postrádá optimismus a její úsměv není upřímný. Když mluví, těká očima sem a tam. A každou chvíli cukne nohou. Je pravda, že je nastydlá, ale tohle je něco jiného. Jejím silným tělem proudí nebezpečná energie.

Život naučil Romy skrývat vlastní nejistoty, a proto uměla tyhle příznaky rozpoznat.

4. kapitola

BRENNERSKÝ PRŮSMYK, RAKOUSKO

14. LISTOPADU 1938

Romy si zvedla límec modrého kabátu a pevně ho přitiskla k zátylku. Byla příliš vyděšená a nechtěla si ho sundat. Neudělá to, dokud budou v Rakousku. Vedle ní na sedadlech vagonu druhé třídy seděli mutti a papá. Vlak si pomalu razil cestu ostrými zatáčkami Brennerského průsmyku. Když dojeli na Bahnhof v Brenneru, poručil jí papá, ať si stáhne klobouček hodně do čela, chytne se ho za ruku a nevydá ani hlásek, dokud rychle nepřestoupí do vlaku mířícího do Itálie. Musí se řídit pravidly.

Mutti položila ruku v rukavičce dceři na nohu, aby se uklidnila a přestala kopat do sedadla před sebou. Romy byla nešťastná a nervózní, protože šest hodin pořád seděla a k jídlu měla jen plátek klobásy, housku a půlku vejce natvrdo, které jí dala příjemná stará paní, jež seděla na předním sedadle a měla pásku přes oko. Romy se opřela o okno, aby měla lepší výhled na hory.

Nikdy nebyla tak daleko na jihu a chtěla si zapamatovat každou vteřinu. Po šedé obloze poletovaly sněhové vločky a hory byly pokryté borovými lesy. Výstup byl tak strmý, že vrcholky hor neviděla, ani když přitiskla tvář na ledové okno a hodně naklonila hlavu. Vždycky si představovala, že ten úzký průsmyk je magický, jako něco z jejích pohádkových knížek. Při každém klapnutí kolejí se objevily černé stíny a pak zase zmizely. Studené ucho měla přitisknuté k oknu a zdálo se jí, že rozeklané hory šeptají sem už se nemůžeš vrátit. Krajina z jejích snů byla chladná a hrozivá. Romy měla pocit, že je ztracená.

Když vlak táhl vagony sněhem, zpomalil a hlasitě burácel. Pomalu se blížili k italské hranici, lesy ustupovaly a začínaly se objevovat vesničky s kamennými domky. Když na mokrých kolejích zaskřípěly brzdy, vagon, v němž se několik hodin ozývaly nervózní hlasy, náhle ztichl.

Romy měla přitisknutou tvář na matčiných hnědých vlněných šatech a dělala, že spí. Slyšela, jak si dospělí zoufale šeptají, a jejich slova poletovala jako sněhové vločky. Dovolí nám přejet do Itálie?

V noci, poté, co zabili Benjamina a odvezli Daniela, si pan Gruber prorazil cestu dlouhými frontami a chaotickými davy až k bráně čínského konzulátu. Střežilo ji půl tuctu vojáků wehrmachtu, ale pan Gruber se doslechl, že čínský diplomat Feng-šan Ho vydává víza u stolku v blízké kavárně, kam chodívá na odpolední kávu. Kavárna byla ten večer bohužel zavřená, ale když už se pan Gruber chystal odejít, uviděl, jak k bráně přijíždí černý vůz konzulátu. Rozhodl se riskovat a hodil pasy Bernfeldových do otevřeného okénka auta. Feng-šan Ho nechal zastavit a uložil doklady do svého klobouku. Nepadlo jediné slovo, pro případ, že by vojáci poslouchali. Následujícího dne v poledne, když Feng-šan Ho popíjel v kavárně černý čaj, podstrčil panu Gruberovi pod stolkem žlutou obálku.

Tři dny po křišťálové noci, noci rozbitého skla, řekla mutti Romy, že odjíždějí do Itálie, aby stihli loď plující na druhou stranu světa. Do Číny. Přestože kolovaly zvěsti, že ke vstupu do Šanghaje nejsou víza zapotřebí, pan Gruber prohlásil, že je Bernfeldovi musejí mít, jen pro případ, že by měli problémy při přechodu hranic. A až nebude führer ovládat Rakousko, Bernfeldovi se vrátí lodí zpátky. Nebo pokud se k nim připojí Daniel, mohou zažádat o vystěhování do Ameriky. Kdo by se chtěl vrátit do země, kde mu říkají, že je méně než nula?

„Bude to brzy,“ slíbil papá. „Teď svět ví o křišťálové noci a tohle šílenství ukončí.“ Ale jeho hlas byl plný nejistoty.

Té noci koupil pan Gruber čínská víza a nakázal jim, že si mají sbalit dva kufříky s nejnutnějším šatstvem. Pevné boty. Teplé kabáty.

„Do peněženky si dejte jen deset říšských marek,“ řekl tatínkovi.

„Deset?“ namítl papá. „Za to si na nádraží nekoupíme ani kávu a liwanzen se švestkovými povidly.“ Pošimral Romy pod bradou, ale jeho úsměv byl nucený. „Donutí nás, abychom opustili Rakousko jako žebráci? Po všem, co jsme udělali? Proč…?“

„Hitler je blázen,“ přerušil ho pan Gruber. „Říšské marky nikdo nepřijme. Jsou bezcenné. Vezměte si můj fotoaparát a v Šanghaji ho prodejte.“

Papá zavrtěl hlavou. „Za to, že pomáháte Židům, by vás mohli zastřelit. Měl byste jet s námi.“

„Moje místo je tady. Musím dál vést školu. Děti tuhle válku nerozpoutaly.“

„Jste hodný člověk.“ Mutti přestala šít a otočila uslzenou tvář k sousedovi. „Pane Grubere, proč tolik riskujete a pomáháte nám?“

„Když krvácíme, má naše krev stejnou barvu, paní Bernfeldová.“ Učitel ztuhl, protože mu až pak došlo, jaké vzpomínky mohou jeho slova vyvolat. Benjamin…

Romy pozorovala mutti, jak se usilovně soustředí na každý steh, když do podšívky límce jejího kabátu zašívala babiččin perlový náhrdelník a svůj zásnubní prsten s diamantem.

Pan Gruber se otočil a pohladil Romy po hlavě. „Vaše dcera byla vždycky dobrá žákyně. Stejně jako její bratři.“ Odmlčel se. „K opuštění Německa potřebujete platnou jízdenku. Jako důkaz, že máte danou destinaci. Koupím vám lístky do první třídy na nejbližší loď z Janova.“

„To je příliš přehnané…“ Papá zvedl ruce do vzduchu a pak je nechal rezignovaně klesnout.

Pan Gruber se předklonil a zlehka mu stiskl ruku. „Důvěřujte mi. Je to jediná možnost. Až budete v Itálii, můžete je, než se nalodíte, v přístavu vyměnit za druhou nebo třetí třídu. Z Rakouska nemůžete vyvézt peníze. Chytili by vás a všechno by vám zabavili. A potrestali by vás…“

Mutti se dotkla zlatého knoflíku na dceřině kabátu a šeptem pronesla modlitbu.

Daniela odvezli do koncentračního tábora Dachau. Zjistil to pan Gruber. Nevěděl přesně, jakou práci mu přidělili, ale slíbil, že udělá, co je v jeho silách, aby to zjistil. Měl kontakty v Německu a nebylo vyloučeno, že by pomocí čínského víza mohl získat propouštěcí doklady v době, kdy se Bernfeldovi dostanou do Šanghaje.

V očích mutti zasvitlo světélko naděje, ale vzápětí pohaslo jako rozbitá lampa.

Když vjížděli na nádraží v Brenneru, parní lokomotiva zahoukala, vlak drkotavě zpomaloval a Romy sebou cukla tak silně, až padla na rodiče. Dveře vagonu se rázně otevřely a do kupé a uličky vtrhlo několik stráží wehrmachtu se zbraněmi. Vojáci všem nařídili vystoupit. Papá popadl zavazadla a vyděšená Romy si přitáhla límec víc ke krku.

Mutti se na ni úkosem podívala a přimhouřila oči, jako by říkala nesahej tam. Když papá vystoupil na peron, stráž ho postrčila pažbou pušky k davu, který směřoval k dalšímu nástupišti, kde čekal menší vlak do Itálie.

Stráž zakřičela: „Juden. Emigranten. Da drüben.“ Židi. Emigranti. Támhle.

Papá vedl Romy a mutti od fronty k hraničnímu přechodu, kde stála skupina unavených, nervózních cestujících. Všichni se třásli zimou, i když měli kožichy a kožené rukavice. Plstěné klobouky měli stažené do čela, jako by se snažili vypadat nenápadně.

Ostatním cestujícím prohlédli a orazítkovali pasy, ale hlouček židovských cestujících obklopily další stráže a vedly ho pryč od vlaku.

Zbytek pasažérů, těch, kteří neměli na pase velké rudé J, nastoupil se zavazadly do čekajícího vlaku. Potají se ohlédli. Někteří se tvářili nezúčastněně a vzdorovitě, jiní spíš omluvně. Lokomotiva třikrát zahoukala a pak s funěním vyrazila směrem do Itálie.

Muž s šedými vousy a úzkým obličejem zavolal na jednoho vojáka: „Stát! Co naše jízdenky?“

Místo odpovědi dostal do hlavy ránu pažbou. Padl na zem a zůstal ležet v bezvědomí. Strážce, který ho udeřil, popadl jeho kufr a hodil ho dalšímu vojákovi, který ho odnesl na stanici.

„Ještě nějaké otázky?“ ušklíbl se Němec. „Postavte zavazadla do řady na peron a otevřete je – hned!“ vyštěkl.

Papá postavil na nástupiště jejich dva kožené kufříky, a když je otevřel, naskytl se jim pohled na maminčinu hedvábnou spodničku a tři kašmírové svetry v pastelových barvách. Mutti objala paží Romy jako slepice kuřátko a Romy cítila, jak se jí perly tisknou do krku. Stráž se hrabala v kufrech a vyhazovala stříbrné svícny, šperky, příbory a další cenné věci, které se daly prodat nebo roztavit. Údolím vál ostrý vítr a štípal je do tváří.

Třesoucí se Romy hleděla přes bílé krajkové záclony do nádražní kavárny, kde v malém černém krbu hořel oheň a teplým světlem ozařoval broskvově oranžové zdi. Stály tam kulaté mramorové stolky, stejné jako v kavárně na Wipplingerstrasse. Romy zatoužila po horké čokoládě. Až prohlídka skončí, dovolí jim jít dovnitř, pryč z ledového větru? Když spatřila ceduli na dveřích, tiše zasténala.

Juden verboten. Židům vstup zakázán.

Kručelo jí v břiše a maminka si ji přitáhla ještě blíž.

Vojáci se hrabali v tatínkově kufříku. Vyndali z něj hodinky, stetoskop a zlato-černé plnicí pero, dárek od lékařské fakulty v Oxfordu. Papá sešpulil rty, ale nic neřekl. Romy přešlapovala. Proč si nemůžou sednout na dřevěné lavice pod nádražními cedulemi? Je to nefér. Měla pocit, že ji další závan ledového větru srazí na zem.

„Zavřít.“ Stráž ukázala na kufry a všichni si rychle vzali ten svůj.

„Postavte je před sebe a stůjte tady až do příjezdu dalšího vlaku.“ Strážce zvýšil hlas a namířil ukazováček na nerovnou řadu unavených poutníků. „Ani hnout. Nesedat.“

Romy zkřížila nohy. Potřebovala čurat.

Strážce se podíval na hodinky. „Další vlak do Janova přijede přesně za tři hodiny a patnáct minut. Jestli vy Židi…,“ odmlčel se, a než pokračoval, hlasitě si odplivl, „třeba jen mrknete nesprávným směrem, nenastoupíte do něj. Řekl jsem to dost jasně?“

„Ano, pane.“

Papá odpověděl zřetelně a zadíval se vojákovi do očí.

Voják zvedl paži a vykřikl: „Heil Hitler!“

„Heil Hitler!“ opakovali ostatní vojáci, kteří také vztyčili pravice a srazili podpatky černých bot k sobě. Pak se otočili a pochodem odkráčeli ve dvojicích do kavárny.

Když rozrazili její dveře, rozlila se po peronu vůně pečených jablek, skořice a kávy. Vzápětí ji odnesl vítr.

Romy se snažila stát vzpřímeně a soustředit se na jeden bod. Byl to trik, který se naučila v lyžařské škole, když udržovala rovnováhu na jedné noze. Upřeně se dívala na mokrý hnědý list, jak jej vítr odnáší ke kolejím. A zároveň cítila, jak jí po nohách v punčocháčích stéká dolů teplý pramínek. Ale ani se nepohnula.

5. kapitola

ŠANGHAJ

5. ÚNORA 1939

Romy se pevně držela tmavého zábradlí parníku Conte Verde, který vplul na hnědou zčeřenou řeku Jang-c’-ťiang, po níž směřovali ke svému novému domovu vŠanghaji. Bledá mutti stála vedle ní atéměř se ztrácela velegantním béžovém kabátě, pod nímž jí na bocích visela zplihlá plizovaná hnědá sukně. Otočila se na Romy asnažila se usmát. Papá byl přitisknutý kjejímu rameni, tvářil se vážně aopíral se ozábradlí. Měl na sobě dvouřadý oblek se vzorem rybí kosti aplstěný klobouk zakrýval vlasy, které mu během měsíce stráveného na moři hodně zbělely.

Natáhl ruku astiskl Romy rameno. Pak se naklonil azašeptal jí do ucha: „Buď statečná, liebling. Napíšeme Danielovi abrzy bude zase snámi.“

Luxusní zaoceánský parník Conte Verde opustil toho rána po čtyřech týdnech nekonečnou modř mořských vod. Pasažéři se po většinu času cítili jako na dovolené aRomy snovou kamarádkou Ninou strávily nespočet hodin prozkoumáváním všech koutů lodě. Vdámských salonech se hrály karty, probíhaly kurzy malování akvarelů, včajovnách, vystlaných měkkými polštáři, se diskutovalo oknihách, ve společenských místnostech četly dámy svyčesanými vlasy arudými rty časopisy, vpánských salonech stmavým obložením stěn popíjeli muži po večeři whisky. Když loď dorazila krovníku ado přístavů vBombaji, Kolombu aSingapuru, bylo tíživé vedro už téměř nesnesitelné. Děti trávily dny na palubě, plavaly acákaly se vbazénech, křičely apovykovaly, zatímco jejich matky usrkávaly sodovku nebo koktejly smátou acitronem, které jim na stříbrných tácech přinášeli přátelští italští číšníci vbílých rukavicích.

Teď si příď parníku pomalu razila cestu kalnou řekou, připomínající guláš. Na lodi bylo přes pět set pasažérů avypadalo to, že většina se shromáždila na třech horních palubách. Natažené krky, nevěřícně otevřená ústa.

Ostrý slaný vzduch byl vystřídán kouřem avšude kolem byla špína aneznámý pach ryb ajídel. Někteří cestující si drželi na ústech kapesníky, jiní si utírali slzy. Romy cítila, jak se jí při každém zasupění motorů zvedá žaludek. Podivný zápach se usazoval ve vlasech ana límci. Ale potlačila nepříjemné pocity, strach anejistotu asoustředila se na nové prostředí.

Podél břehu se rozkládala rovná pole anad nimi se do výše na horských srázech táhly terasovité plošiny. Krajina vničem nepřipomínala rakouské svahy súhlednými ploty aRomy nevěděla, co si otom všem má myslet. Vrstvy křiklavé zeleně byly občas vystřídány shluky továren, vysílajících khorizontu dusivý, špinavý kouř. Kolem velkých průmyslových budov se tísnily hnědé, směšně malé domky stmavými střechami, choulící se ksobě jako vlny na útesech. Mutti položila Romy ruku kolem ramen as dlouhým povzdechem si ji přitáhla ksobě. Romy ji chápala. Pohled na okolní krajinu byl opravdu děsivý.

„Rýžová pole,“ ukázal papá ke břehu. Pak se otočil apovzbudivě se usmál. „Mám pocit, že tady sníme hodně rýže.“

Romy se naklonila přes zábradlí, aby lépe viděla. Zaoceánský parník si dál razil cestu řekou. Každý kousíček vody byl plný malých dřevěných člunů sčerveno-krémovými plachtami ve tvaru křídla. Křižovaly hladinu sem atam. Některé se dostaly přímo před příď parníku, což kapitána přimělo ktomu, aby dal signál mlhovou sirénou. Jeden člun, který je míjel, byl po okraj naložen sudy avypadalo to, že se každou chvíli potopí. Další měl úložný prostor plný zelených melounů av jednom člunu byly vyrovnané štůsky látek, takže vypadal jako krejčovský obchod. Některé čluny vezly hnědé jutové pytle slesklou rýží adrobné perly, které odrážely světlo.

Romy uslyšela pláč azadívala se dolů. Na vlnách rozlévajících se kolem přídě parníku se kolébala dřevěná loďka sšarlatově červenou plachtou. Seděla vní matka atiskla kprsům ječící mimino, které strhlo modrou látku, aby odhalilo matčin prs. Romy na něj udiveně zírala, protože nahá prsa nikdy předtím neviděla. Mimino otevřelo doširoka pusu, jako by chtělo ukousnout bradavku, apak si rukou do úst nacpalo tmavočervený kruh. Zabořilo hlavu pod bradu matky, ta si položila hlavu na hlavu děcka, hladila ho po zádech aobjímala, aby ho chránila před ostrým větrem. Mezi tyčemi byly natažené šňůry na prádlo, na nichž visely kusy látek. Vzadní části loďky stál muž aRomy si po chvíli uvědomila, že si ulevuje do špinavé vody.

„Orientálci. Nejsou lepší než zvířata.“

Romy se lekla, až nadskočila. Hned za ní stál německý první lodní důstojník vpečlivě nažehlené bílé uniformě. Měl zlostně zaťatou čelist atvářil se znechuceně. Mutti se chytla zábradlí amlčela. Papá ťukl prsty do klobouku, kývl, stiskl rty az jeho tváře se nedalo nic vyčíst.

„Není divu, že to tu páchne jako ohavná stoka,“ pokračoval první důstojník. Pak ukázal na muže, který seděl se staženými kalhotami na kraji loďky arukou se snažil popotáhnout kus vlajícího prostěradla ve snaze vytvořit pocit soukromí. „Žijou na řece na těch špinavých člunech,“ pronesl sodporem. „Koukněte na ně.“ Mávl rukou kbudovám stojícím na břehu. „Bavlna. Hedvábí ztěch špinavých fabrik.“ Ukázal na břeh posetý boudami, které chrlily šedý kouř aplnily zimní vzduch smogem. „Naloží avyrazí na vodu obchodovat. Je to příšerný chaos.“

Na palubu zavanula vůně smažených ryb ajakéhosi neznámého koření, připomínajícího skořici. Romy se snažila vtáhnout teplou vůni do plic, aby zahnala chlad. Na rozdíl od ostatních pasažérů, kteří byli naklonění přes zábradlí, kdyby náhodou potřebovali zvracet, jí podivně sladké akořeněné vůně připadaly příjemné.

„Ajejich jídlo…, fuj.“ První důstojník svraštil nos auplivl si do vody těsně vedle malého člunu. „Jsou jako zvířata,“ opakoval. Obrátil se kRomy ajejím rodičům. „Vy patříte sem,“ dodal, rázně se otočil na podpatku, akdyž vykročil, málem srazil kzemi malou Ninu, která cupitala davem směrem kBernfeldovým.

„Všichni zcesty!“ zaburácel první lodní důstojník směrem kdavu, zněhož vyzařoval soucit vůči holčičce.

Nina se rychle propletla mezi pasažéry astoupla si kzábradlí vedle Romy.

„No vida,“ prohodil papá vlídně. „Nino, připoj se knám.“ Aznovu ukázal na rýžová pole achýše podél břehu, jako by šlo ovelké dobrodružství. Jako by Šanghaj byla jen další přístav, kde zakotví, aby si užívali nekonečné bláznivé prázdniny.

Nina nosila vlasy stažené hezkými modrými stuhami ašaty svolánky. Od chvíle, kdy opustili Suezský průplav, bydlela vkajutě sRomy. Její těhotná matka trpěla preeklampsií azemřela při porodu. Papá se jí snažil pomoct, ale dítě bylo mrtvé amatka zemřela chvíli poté, protože bez potřebných léků nemohl zmírnit záchvat azastavit krvácení. Kapitán odmítl pomoc aprohlásil: „Nemáme dost zásob. Copak vám to musím připomínat, pane doktore? Nemůžu plýtvat cennými léky.“

Romy si nemyslela, že záchrana umírající ženy je plýtvání léky. Kapitán chtěl obě těla hned hodit přes palubu, ale mutti ho přemluvila, aby jim dovolil vykonat provizorní micvu apohřbít je vmoři. Horní paluba se zaplnila cestujícími, kteří se připojili avážnými, smutnými hlasy odříkávali kadiš. Mutti ajedné paní zkajuty opár pater níž se podařilo najít několik bavlněných prostěradel, do nichž zabalily těla. Když házeli do oceánu matku aděťátko, které se nikdy nenadechlo, Nina vzlykala adržela Romy za ruku. Pak vlny spolkly zahalená těla, která pomalu klesala do nekonečných modravých hlubin.

Dnes si parník razil cestu špinavými vodami aRomy si klekla, aby udržela rovnováhu. Pomalu se naklonila ve snaze chytit přítelkyni za ruku. Povzbudivě se na Ninu usmála. Romy se předtím trápila představami, jaký život asi povede srodiči vŠanghaji, ale teď je zastínila Ninina ztráta. Jak se tomu Nina může přizpůsobit apřežít, až vkročí na úplně cizí půdu? Otce jí zabili během pogromu, stejně jako Benjamina. Kdo bude pečovat ojejí osiřelou přítelkyni akdo ji bude milovat?

Když vplouvali do Šanghaje, objevovaly se podél břehu na všech možných místech dřevěná mola amosty, na nichž se hemžili lidé slesklými černými vlasy oblečení do námořnických triček skulatými límečky akalhot. Nasedali do motorových člunů, plachetnic arybářských bárek nebo znich vysedali avzduchem se neslo hlasité klábosení. Řadili se do front avykládali sudy, vytahovali rybářské sítě ačasto nesli na ramenou tyče srůzným nákladem. Výkřiky avšelijaké jiné zvuky se mísily sděsivým pachem benzinu, odpadků, potu ashnilých ryb azároveň spodivnou vůní koření, uzeného masa azvláštního ovoce akvětin.

Když parník Conte Verde zpomalil aozvalo se dvojité temné zahoukání jeho mlhové sirény, propluli podél hlavní třídy, na níž stála největší budova, kterou kdy Romy viděla. Uprostřed ulice se tyčila zelená střecha ve tvaru pyramidy, čnějící proti šedé zimní obloze.

Romy třikrát zamrkala, aby se ujistila, že není jen unavená anemá vidiny. Nina stála sústy dokořán, adokonce imutti nadzvedla obočí. Okolní budovy se výrazně lišily od ubohých chatrčí atováren podél špinavé bahnité řeky Jang-c’-ťiang. Byly velkolepé azároveň moderní azdobily je věže shodinami, honosné klenby, mramorové sloupy aširoké balkony. Romy byla zvyklá, že před podobnými budovami stály mramorové sochy slavných hudebníků, politiků aobčas řeckých či římských bohů. Ale tady viděla nablýskané bronzové lvy avelké lesklé mosazné desky se jmény.

Na obrovském billboardu byla vyobrazena krásná blondýna ve večerní róbě sodhalenými rameny, která doporučovala používání kastilského toaletního mýdla pro citlivou pleť. Vlevo od nápisu se vinuly dolů čínské znaky. Další billboard nabízel zlaté hodinky posázené diamanty ana třetím se usmívala Shirley Templeová vmodrých saténových šatech snadýchanými rukávky, držící vrukou bílý narozeninový dort srůžovými okraji. Nad hlavou se jí skvěl nápis Princeznička. Romy strčila do Niny aobě se nadšeně apřekvapeně zachichotaly. Opravdu nečekaly, že by tu promítali nejnovější americké filmy. Třeba je mutti apapá na některý vezmou.

Jaké město je tahle Šanghaj? Papá ho nazýval „Paříž Východu“, ale Romy ve Francii nikdy nebyla. Obrovské kamenné budovy vypadaly hodně podobně jako ty vEvropě, ale co zářivé billboardy? Jako by pocházely přímo zHollywoodu.

Mezi řadou domů arušným břehem řeky proudily ve čtyřech pruzích černá, modrá atmavozelená auta, jedno těsně za druhým, elegantní trolejbusy, ale ivozíky nebo rikši, které táhli místo koní lidé. Některé vozíky byly plné květin, melounů či bambusových košů, vjiných seděli lidé vkrásných oblecích, kožiších aplstěných kloboucích sbarevnými ozdobami.

Romy přimhouřila oči azadívala se na bílou vlajku svelkým červeným kruhem uprostřed, která vlála na nedaleké válečné lodi. „Papá,“ zatahala tatínka za rukáv, „pověz mi, čí je támhleta?“ Ukázala na větší verzi vlajky visící na stožárku nad přístřeškem. Bylo na ní velkými písmeny napsáno slovo, které se jí podařilo rozluštit.

Table of Contents

Prolog

1. kapitola

2. kapitola

3. kapitola

4. kapitola

5. kapitola