Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Automatizovaná analýza textů nebo dat ve smyslu čl. 4 směrnice 2019/790/EU a použití této knihy k trénování AI jsou bez souhlasu nositele práv zakázány.

Philip Parker

Dějiny válek v mapách

Z anglického originálu A History of War in Maps,
vydaného nakladatelstvím HarperCollins v roce 2022, přeložil Jan Syka

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8654. publikaci

Odpovědný redaktor Petr Somogyi
Sazba a grafický návrh obálky Jakub Náprstek
Počet stran 224
První vydání, Praha 2023
Vytiskla D.R.J. TISKÁRNA RESL, s.r.o., Náchod

© HarperCollins Publishers 2022
Text © Philip Parker 2022
Maps © see Acknowledgements on p224

Originally published in the English language by HarperCollins Publishers Ltd. under the title A History of War in Maps

Translation © Grada Publishing A.S. 2023,
translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

ISBN 978-80-271-3708-4 (ePub)
ISBN 978-80-271-3660-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-3963-7 (print)

„Mor aby to zchvátil!
Zapomněl jsem mapu!“

Sir Henry Percy, zvaný též „Hotspur“,
v divadelní hře Jindřich IV (1. dějství, 3. jednání, scéna 1)

William Shakespeare, 1597

ÚVOD

„Válka je pokračováním politiky jinými prostředky,“ napsal Carl von Clausewitz, uznávaný pruský stratég a vojenský teoretik 19. století, ve svém díle Vom Kriege (O válce). Zásadní věcí při prosazování politiky i vedení války je znalost terénu, v němž se boj o moc odehrává, ať už se jedná přímo o fyzický střet na bojišti nebo o ještě temnější umění politické demagogie a manipulace. Ambiciózní politik, který usiluje o rozšíření hranic své země, nebo generál, jenž plánuje nejlepší směry postupu, odhaluje místa, kde by mohl padnout do léčky, nebo hledá vhodné výšiny, odkud by mohl ovládat okolí, potřebují stejnou pomůcku: mapu.

Grafické zachycení informací o nějakém terénu se vyvíjelo postupně, od nejstarších primitivních vyškrábaných znaků na kamenech a kostěných destičkách z období neolitu k prvním přesnějším plánkům polí a měst z Mezopotámie z 3. tisíciletí před naším letopočtem. Většina z těchto nejstarších map by z hlediska vojenského využití neobstála. Babylonská mapa ze 6. století př. n. l., jež zobrazuje stylizovaný pohled na svět (především na samotný Babylon a jeho satelitní městské státy), kde se za řekou obtékající dokola známý svět nachází říše věčné temnoty, nebo libovolná středověká evropská mappa mundi, plná biblických míst a fantastických stvůr jako mantichory a mínotaurové, mohly jistě být zdrojem poučení či pobavení, ale rozhodně se podle nich nedaly plánovat přesuny armád.

Antičtí generálové se při svém rozhodování museli spoléhat především na znalosti místních průvodců. Je ovšem zřejmé, že Římané už k nějakým podrobnějším grafickým znázorněním krajiny přístup měli. Římský vojenský teoretik Flavius Vegetius Renatus, jenž žil na přelomu 4. a 5. století n. l., ve svém díle Epitoma Rei Militaris (Pojednání o vojenských záležitostech) radí, že „… generál by měl mít k dispozici přesný popis země, v níž se válka odehrává, ve kterém by byly uvedeny vzdálenosti mezi různými místy, z něhož by byl patrný charakter cest, možné zkratky i možnosti obchvatu a do nějž bude správně zaneseno, kde se nacházejí hory či kudy protékají řeky.“ Bohužel kromě tzv. Peutingerovy mapy (Tabula Peutingeriana), která je středověkou kopií pozdně římské vojenské mapy ze 4. století a v níž jsou zakreslena městská opevnění, se žádný podobný dokument vojenského charakteru nedochoval.

Bitva u Kann (216 př. n. l.) na mapě Emanuela Bowena z roku 1732 (viz Bitva u Kann) zachycuje jedno z největších vítězství kartaginského vojevůdce Hannibala nad Římany

Velitelé a jejich zvědové si možná pořizovali hrubé situační náčrty, které jim pomáhaly při šikování a rozmisťování vojsk na bojištích, ale žádný z nich se do našich dob nedochoval. Postupné zpřesňování kartografie souvisí především s rozšířením knihtisku (sazby z odlévaných liter), byť se stále ještě nejednalo o mapy zpracované v měřítku či podrobněji zachycující stav cest, místa brodů přes vodní toky nebo umístění horských průsmyků, což jsou z vojenského hlediska velmi potřebné informace.

Mapy sloužící zcela zjevně k vojenským účelům jsou známé až z poloviny 17. století. Krásným příkladem je přehledná mapa Delineatio generalis camporum desertorum vulgo Ukraina: cum adiacentibus provinciis (Přehledné vyobrazení stepních plání, jinak zvaných Ukrajina, spolu s přilehlými provinciemi), kterou pro polského krále Ladislava IV. Vasu vytvořil roku 1648 Guillaume le Vasseur de Beauplan. Mapa měla sloužit pro královo tažení proti krymským Tatarům operujícím ve východní (ukrajinské) části jeho státu. Již předtím se však objevila jiná forma zobrazení vojenských událostí zasazených do krajiny, které se bude věnovat tato kniha. Měla za cíl popisovat bitvy a vojenská tažení jako příběhy, ať už s propagandistickým cílem šířit zprávy o vítězství (nebo omluvit porážku), nebo ve snaze uspokojit rostoucí žízeň po informacích z tehdejší současnosti i historie. Tiskařský lis knihy navíc zlevnil a zpřístupnil, takže začaly rovněž sloužit jako zdroje záznamů o různých událostech.

Mapa bitvy u Gettysburgu z roku 1863 (viz Bitva u Gettysburgu), jejímž autorem je kapitán William H. Willcox, znázorňuje rozhodující okamžiky tohoto zásadního střetu americké občanské války

Většina z více než sedmdesáti map v této knize vznikla bezprostředně (nebo s nevelkým časovým odstupem) po konfliktu, který zobrazuje. Poskytují tak jedinečný pohled na to, jak ho viděli a chápali jeho současníci. Mapy jasně odhalují jak správná rozhodnutí, tak chyby, které zásadně ovlivnily výsledky jednotlivých válečných střetů. Například nutnost komplexního posuzování situace ve vrcholné bitvě americké občanské války u Gettysburgu, vynalézavost vojenského inženýra Sébastiena le Prestre de Vauban při vedení obléhacích prací před Maastrichtem v roce 1673 nebo obklíčení a drtivá porážka britských sil národem Zulů v roce 1879 u Isandlwany jsou mnohem srozumitelnější při pohledu na kartografický záznam, než kdybychom jen četli samotný text. Mnohé z map už samy o sobě představují umělecká díla. To, že vojenská kartografie dokázala vytvořit mnohem víc než jen prosté zachycení situace, dokládá třeba umělecky skvěle zpracovaná mapa waleského kartografa a rytce Emanuela Bowena, zachycující bitvu u Kann roku 216 př. n. l., jež náleží mezi nemnoho starožitných map z pozdějšího období pokrývajících epochu, z níž se dobové mapy nedochovaly. Jako další příklad uveďme mapu rozmístění vojenských posádek z čínského archeologického naleziště Ma-wang-tuej, vytvořenou kolem roku 168 př. n. l., představující vůbec nejstarší dochovaný exemplář specializované vojenské mapy na světě.

Časové období, které mapy v této knize pokrývají, je nesmírně rozsáhlé: od střetu mezi válečnými vozy Egypťanů a Chetitů u Kadeše roku 1275 př. n. l. až po boje na Donbasu, které začaly roku 2014 a vyvrcholily rusko-ukrajinskou válkou v roce 2022. Přesto výzvy, kterým generálové musí čelit, zůstaly v mnoha ohledech stejné: jak mobilizovat a vycvičit stále početnější armády, jak s nimi účinně manévrovat, jak nasazovat stále ničivější zbraně (od oštěpů po zbraně hromadného ničení), jak dopravit co největší počet vlastních sil do blízkosti protivníkova nejslabšího místa, jak protivníka zmást, přelstít a včas zjistit jeho záměry. Války byly vedeny z různých příčin: získání lidských zdrojů nebo nerostného bohatství, ve jménu náboženství nebo ideologie (v pozdějších dobách se záminkou často stávala „obrana národních zájmů“) nebo čistě jen z důvodů ambicí a touhy po moci.

Klíčem k tomu všemu jsou informace, jejich analýza a vůle k činu. Nezáleží přitom, zda se jedná o loupeživý nájezd na neolitickou vesnici s cílem zmocnit se zásob obilí nebo zotročit její obyvatele, nebo zda jde o hybridní válku 21. století, ve které se používají drony, kybernetické útoky, propaganda a šíření dezinformací. Mít ty nejlepší informace je vždy výhodou. Mapy zůstávají klíčem k jejich interpretaci a v době, kdy mohou být díky digitální kartografii aktualizovány doslova rychlostí blesku, jejich vojenské využití pravděpodobně ještě dále poroste.

Mapy si nicméně nadále zachovají unikátní význam i pro širší čtenářskou veřejnost jako prostředek k pochopení konfliktů, k zaznamenání průběhu bitev a válečných tažení. Doufám, že mapy prezentované v této knize čtenářům přiblíží historii těch nejdůležitějších válek a prozradí něco o armádách i o generálech, kteří stáli v jejich čele, o taktikách, které uplatňovali i o tom, jaké důsledky přinesly vítězství a porážky pro jejich národy.

Mapa z roku 2015 (viz kapitola Válka na Donbasu) ukazuje postup proruských separatistů při obsazování ukrajinského Donbasu, které bylo předehrou k mnohem větší válce, jež vypukla o sedm let později

VÁLKY VOBDOBÍ STAROVĚKU ASTŘEDOVĚKU (1275 př. n. l. až 1500)

Bitva uKadeše

Zobrazení zachycuje armádu egyptské Nové říše při pochodu. Překreslený reliéf zchrámu Ramesse II. vAbydu ukazuje část vojska, které pro faraona (alespoň podle jeho tvrzení) dobylo slavného vítězství.

Pěšáci avozy shromáždění kbitvě uKadeše vzápadní Sýrii byli součástí expedičních sil, které vedl vlétě 1275 př. n. l. Ramesse II. přes Gazu do Palestiny se záměrem zúročit výsledky tažení do této oblasti zpředešlého roku. Plánoval jednou provždy rozdrtit zarputilé nepřátele Egypta Chetity anastolit svou moc nad územím, ojehož ovládnutí se jeho předchůdci pokoušeli již více než 200 let.

Jádrem pětatřicetitisícové armády byla úderná síla 2000 válečných vozů rozdělených do čtyř oddílů pojmenovaných Ptah, Amun, Re aSuteh. Válečné vozy (způsob boje převzatý od Hyksósů, kteří vládli Egyptu více než stovku let do vzniku Nové říše, tedy do r. 1550 př. n. l.) byly starověkým ekvivalentem bitevního tanku. Přesunovaly se mnohem rychleji než pěchota, byly schopné manévrovat (kroužit anáhle měnit směr), aby zmátly nepřítele, aposkytovaly pohyblivou palebnou platformu pro lučištníky, kteří tak mohli působit vhloubce nepřátelského šiku.

Ramessův postup se zpočátku nesetkal svážnějším odporem. Faraon zamířil směrem kměstu Kadeš tvořícímu pomyslný klíč kchetitskému vnitrozemí. Jeho víra vdobytí města ještě vzrostla, když poblíž Kadeše zajal dva chetitské zvědy, kteří mu sdělili, že se jejich král Muvattališ stále nachází daleko vAleppu. Aniž čekal na zbytek armády, nařídil Ramesse oddílu Re rozbít tábor na břehu řeky Orontes se záměrem podniknout druhý den útok na město. Informace zajatců však byly naplánovanou chetitskou lstí, neboť Muvattališ se sčtyřicetitisícovou armádou ukrýval vroklích nedaleko Kadeše.

Když se Egypťané pustili do budování tábora, udeřil na ně Muvattališ svými vlastními vozy. Chetitské vozy byly těžší, neboť – na rozdíl od egyptských dvoumístných – tvořili jejich osádku tři muži: vozataj adva lučištníci. Překvapivý úder obrátil celý oddíl Re na útěk, čímž se následně zmatek přenesl ido řad oddílu Amun, který se právě blížil ke Kadeši anyní musel čelit stovkám chetitských vozů snažících se rozbít jeho pochodovou sestavu.

Vše se už zdálo být ztracené, ale pomocí modliteb kbohu Amonovi se faraonovi podařilo znovu shromáždit část svých jednotek azahájit několik dílčích protiútoků. Egypťané posíleni odvahou svého vládce vytrvali vboji až do příchodu žoldnéřské jednotky Na’arum náležející koddílu Ptah, což zvrátilo poměr sil opět vegyptský prospěch. Lehčí egyptské vozy byly schopné vymanévrovat vozy chetitské azahnat je od egyptské linie. Jako nešťastné se ukázalo Muvattališovo váhání spovoláním vlastních pěších záloh umístěných vKadeši, neboť tím král promarnil příležitost zabránit Egypťanům opustit břeh řeky Orontes aznemožnit jim tím účinně manévrovat. Po setmění zjistil, že mu vítězství uniká.

Byli to tedy Chetité, kteří vyklidili bojiště azamířili směrem na Aleppo. Ramesse se sprozíravou opatrností stáhl zpět do Egypta. Kadeše se nezmocnil, ani nezpůsobil Muvattališovi zdrcující porážku, neboť jádro chetitské armády zůstalo vpodstatě nedotčené. Ovšem působit dojmem vítěze je neméně důležité jako skutečně zvítězit. Proto Ramesse nařídil ozdobit zdi chrámů po celé říši oslavnými nápisy areliéfy sprohlášeními typu: „Porazil jsem je všechny anebylo jediného, který by mi unikl…“ Bitva uKadeše byla tedy nejen pravděpodobně největší bitvou válečných vozů všech dob, ale také apředevším zřejmě první známou bitvou, vníž sehrála roli propaganda prohlašující za velké vítězství něco, co bylo ve skutečnosti nanejvýš remízou. Přinesla ovšem ještě jednu novinku, ato první známou mírovou smlouvu mezi dvěma mocnostmi, kterou roku 1259 př. n. l. podepsali Ramesse II. abratr krále Muvattališe Chattušiliš. Smlouva ukončovala zdánlivě nekonečné vzájemné nepřátelství mezi Egypťany aChetity amezi oběma říšemi stanovila pevné hranice. Obě tehdejší mocnosti se rovněž zavázaly přijít si vpřípadě ohrožení třetí stranou vzájemně na pomoc. Byl to nanejvýš vhodný epilog „vítězství“, na které si po bitvě uKadeše činily nárok obě strany.

Bitva uMarathónu

Řecké válečnictví bylo brutální, krvavou avysoce organizovanou činností. Boj sváděly falangy, oddíly těžce obrněné pěchoty sešikované do kompaktních formací ohloubce osmi řad. Tvořili je svobodní vlastníci půdy vyzbrojení dlouhými kopími, jimiž se první tři řady snažily prorazit nepřátelský šik, akrátkými bodnými meči. Bojovníky chránily bronzové přilby, prsní pláty achrániče holení. Vruce drželi kulatý štít hoplon, podle nějž se označovali jako hoplíté. Falanga svou dynamickou hmotou udeřila na nepřátelský šik ve snaze rozvrátit ho tlakem vytvářeným zadními řadami abodáním kopími zřad předních. Každý hoplíta spoléhal na druha po své pravici, že štítem drženým vlevé ruce ochrání jeho zranitelnou pravou stranu, neboť vpravé ruce svíral kopí. Bylo to nebezpečné, ale demokratické.

Bitvy hoplítů bývaly krátké aodehrávaly se většinou na předem domluveném bojišti. Končívaly útěkem jedné ze stran. Poté se bojovníci vrátili, aby posbírali své mrtvé ase ctí je pohřbili. Nakonec se ale objevil nepřítel, jenž odmítal hrát podle časem prověřených pravidel. Perský král Dareios I., vládce obrovské říše rozprostírající se od Egejského moře až po Střední Asii, byl roku 499 př. n. l. rozhněván povstáním řeckojazyčných iónských měst vzápadní Malé Asii azejména podporou, jíž se povstání dostávalo od městských států pevninského Řecka, včetně Athén.

Dareios, odhodlaný se pomstít, vyslal roku 490 př. n. l. křecké pevnině obrovské loďstvo. Athéňané, jejichž území leželo přímo vcestě perské armády, se zdáli být ponecháni zcela napospas, neboť jejich spartští spojenci zdržovali vyslání posil pod záminkou náboženských slavností adalší městské státy svojenskou pomocí váhaly, protože se bály perského vládce rozhněvat. Pod velením generálů Kalimacha aMiltiada doufalo 10 000 Athéňanů, že zabrání trojnásobné perské přesile vpostupu do vnitrozemí na samotné Athény tím, že se nepříteli postaví hned po jeho vylodění na pláži uMarathónu. Po sešikování uHerkulova háje ale athénští velitelé shrůzou sledovali, že se část perského vojska včetně jízdy opět naloďuje, aby po moři zamířila přímo kAthénám, které zůstaly nechráněné.

Řekové zareagovali útokem, což perského velitele Dátise zcela zaskočilo. Falanga, navzdory těžké zbroji hoplítů, dostala rozkaz překonat vzdálenost kpláži během, takže salvy perských lehkých lučištníků aprakovníků, které by ji jinak mohly zdecimovat, se tentokrát minuly účinkem. Formace se mírně roztáhly azmenšily počet řad tak, aby šíře falangy odpovídala šíři perské linie. Střed řecké sestavy po nárazu do Dátisova šiku sice zakolísal aPeršané zde začali postupovat vpřed, avšak řeckým křídlům to umožnilo Peršany postupně obklíčit avpadnout jim do nechráněného týlu. Peršané se vpanice obrátili na útěk, přičemž jich tisíce zahynuly vbažinách, které obklopovaly bojiště na severu ijihu. Ztráty Athéňanů činily proti tomu údajně jen 192 mužů.

Athénští hoplíté dosáhli jednoznačného vítězství. Jejich boj tím ještě neskončil, neboť se museli vrátit, aby bránili Athény. Odeset let později se navíc museli vypořádat sdruhou perskou invazí. Ukázalo se však, co dokáže disciplinovaná falanga iproti teoreticky nepřemožitelné obrovské přesile. Marathón se stal jedním znejproslulejších vojenských střetnutí starověkého světa ařecké vítězství předmětem intenzivního bádání nejen „otce dějepisu“ Hérodota, který konflikt popsal, ale ipozdějších historiků. Rytina smapou, která je dílem francouzského kartografa Ambroise Tardieua, pochází zdíla Voyage du jeune Anacharsis en Grèce (Putování mladého Anacharsise po Řecku), což je beletrizovaný popis cest skythského polomýtického filozofa Anacharsise, jenž bývá někdy řazen mezi „sedm řeckých mudrců“. Dílo sepsal francouzský učenec Jean-Jacques Barthélemy, který proslul zejména úspěšným rozluštěním nápisu vPalmýře, čímž jako první přečetl abecedu zaniklého starověkého jazyka. Tím odobrých sedmdesát let předešel mnohem slavnějšího Jeana-Françoise Champolliona, který odhalil tajemství egyptských hieroglyfů.

Bitva uGaugamél

Podrobná ručně kolorovaná mapa znázorňuje Perskou říši vdobě, kdy do ní roku 334 př. n. l. vtrhl makedonský král Alexandr Veliký azapočal tak velkolepé čtyřleté tažení, během něhož přemohl perské Achaimenovce vládnoucí jedné znejmocnějších říší starověkého světa. Mapu vytvořil vlámský kartograf Abraham Ortelius, jehož Theatrum Orbis Terrarum (Divadlo světa), poprvé vydané roku 1570, se stalo prvním skutečným atlasem vmoderním slova smyslu. Ortelius postupně přidával katlasu další doplňky (parergony), jako je například imapa znázorňující Alexandrovo tažení. Doplněk je datován kroku 1595.

Ačkoliv lidské imateriální zdroje, jimiž disponoval perský velkokrál či „král všech králů“ Dareios III., mnohonásobně převyšovaly vše, co měl kdispozici Alexandr Makedonský, mohl řecký vojevůdce čerpat ze zkušeností makedonské pěší falangy, jejíž základní zbraní byla až 7 metrů dlouhá píka sarissa jako prodloužená verze tradičního kopí řeckých hoplítů. Hustý les pík trčící ze šiku ohloubce osmi, ale někdy išestnácti řad vytvořil smrtící bariéru, jíž bylo téměř nemožné proniknout. Vsoučinnosti spěchotou bojovala zbrojí oděná makedonská jízda, která zajišťovala Alexandrovu vojsku mobilitu as jejíž pomocí byl taktický génius Alexandr schopen početně mnohem silnějšího perského nepřítele vymanévrovat.

Po porážce místních perských satrapů uGráníku na západě Malé Asie postupoval Alexandr pomalu kvýchodu, kde se poté vseverní Sýrii uIssu střetl na úzké pobřežní pláni sDareiovým vojskem (na mapě je zobrazena mezi pohořím Taurus aStředozemním mořem). Následující dva roky věnoval makedonský král vyhánění zbytků nepřátel zdobytého území aupevňování své nadvlády nad Levantou aEgyptem. Navštívil ivěštírnu při chrámu boha Amona vpouštní oáze Síwa (vOrteliově mapě ji najdeme vjihozápadním rohu). Věštby orákula ipodlézavé chování tamních kněží utvrdily makedonského dobyvatele vtom, že pokud není sám přímo bohem, jsou jeho vítězství alespoň bohy předurčena.

Vlétě roku 331 př. n. l. doplnil Dareios stavy své armády, zatímco Alexandr pochodoval na východ. Na cestě do srdce perské achaimenovské říše překročil řeky Eufrat aTigrid. Dílčí perské protiútoky ho donutily uhnout poněkud na sever kArbele (dnes irácký Arbíl), kde na něho poblíž kopce avsi jménem Gaugaméla („velbloudí hrb“) čekalo Dareiovo vojsko. Obě armády se utábořily proti sobě „na dostřel zluku“ asetrvaly tak po dobu deseti dnů, během nichž došlo kněkolika neúspěšným pokusům ovyjednávání. Teprve 1. října zahájil Alexandr boj. Po sešikování linie nařídil křídlům stočit se pod úhlem zpět (pro snazší zachycení útoku perské jízdy), čímž Dareia zmátl. Svlastní jízdou se pak začal pomalu přesunovat na pravou stranu bitevního pole: donutil tím baktrijské askythské jezdce manévr kopírovat aotevřít tím mezeru ve středu perské sestavy, do níž následně pronikla makedonská falanga. Na levém křídle mezitím Alexandrův věrný druh azástupce Parmenion odrážel perský nápor.

Třesk kopí narážejících do štítů plašil koně aúder falangy pronikal hluboko do perské sestavy. Dareios ve strachu před zajetím zboje uprchl as ním tisíce jeho mužů. Vývoj bitvy se však stále ještě dal zvrátit, neboť když Alexandr napadl perský střed, vytvořila se mezi ním alevým Parmeionovým křídlem skulina, kudy se začaly hrnout tisíce perských jezdců. Pokud by se obrátili anapadli Alexandra zezadu, rozhodlo by to nejspíš bitvu vDareiův prospěch, avšak jezdci místo toho dali přednost plenění makedonského tábora. Zatímco část perského vojska již prchala, perský velitel Mazaeus (či Mazday), útočící na Parmeniona, bojoval statečně dál anejspíš se domníval, že vítězí – až do chvíle, kdy dorazily Alexandrovy hlavní síly anež se roznesla zpráva, že velkokrál uprchl. Poté se iMazaeus zbojiště stáhl.

Porážka byla zdrcující. Kromě těch, kteří padli přímo vboji, byly další tisíce Peršanů ajejich spojenců pobity na útěku. Dareios ztratil způvodní dvousettisícové armády až 40 000 mužů, zatímco ztráty Alexandrova vojska dosahovaly asi tisícovky mužů (zarmády dosahující počtem asi pětiny armády perské). Velkokrál Dareios sice ipoté pokračoval vodporu, avšak jeho autorita byla vtroskách. Včervenci následujícího roku byl zavražděn satrapou Béssem zBaktrie, jenž vbitvě uGaugamél bojoval po jeho boku akterý se po vraždě prohlásil perským králem. Vládl ovšem jen krátce, neboť již vroce 329 př. n. l. jej Makedonci zajali apopravili. Alexandr poté byl, ipřes určitý odpor přetrvávající na východě, všeobecně uznán za „krále všech králů“. Skončila tím náročná výprava do Malé Asie, jejímž vyvrcholením se stala právě bitva uGaugamél, kterou barvitě znázorňuje Orteliova mapa.

Války za sjednocení Číny

Ve starověkém světě najdeme jen málo srovnatelných příkladů takové sofistikovanosti amíry byrokratického centralismu, jakých dosáhla civilizace na území Číny. Způsoby, jak Čína vedla války ajak při nich využívala kartografické podklady, ukazují, že dovedla řídit armády ve velkém měřítku azároveň se při obraně svých domén věnovat itěm nejmenším podrobnostem.

Mapa byla objevena vlakované skříňce vhrobce čínského šlechtice (možná generála královského původu) při vykopávkách na lokalitě Ma-wang-tuej na jihovýchodě Číny. Pochází zdoby kolem roku 168 př. n. l., zraného období dynastie Chan, kdy sjednocená Čína měla za sebou sotva padesát let existence. Další dvě na stejném místě nalezené mapy poskytují obecné topografické informace aznázorňují správní členění království Čchang-ša podléhajícího říši Chan. Avšak mapa, pro níž se vžilo označení „posádková“, je odlišná. Znázorňuje hranici sjižním sousedem, královstvím Nan-jüe, které sice uznávalo formální svrchovanost říše Chan, ale nadále představovalo místo doutnajícího odporu. Proto byla pro tuto oblast sestavena podrobná mapa. Skvělý kompilát orozměrech přibližně 97 × 75 cm, původně provedený ve třech barvách, zachycuje umístění vojenských posádek (celkem 25, znichž 9 se nachází na strategických vyvýšeninách), informuje opočtu obyvatelstva vjednotlivých osídlených místech audává, zda bylo obyvatelstvo vdaném místě loajální nebo spíše nepřátelské. Rozlišuje také osídlení nečínskými domorodými etniky (označení „Pu“ pro domorodé náčelníky). Osady avojenská stanoviště jsou na originálu mapy vyznačeny červeně nebo černě. Samostatnými symboly jsou zakresleny strážní věže, znichž se předávaly kouřové signály, je zde vyznačen ipodzemní tunel arozmístění hlavních vojenských sil (včetně tři pohraničních armád generála Hsu). Mapa zkrátka poskytovala císaři ajeho nejbližším rádcům veškeré informace potřebné při rozhodování otom, jak si vtomto problematickém pohraničním regionu počínat.

Mapy zobdobí dynastie Chan navazují na dlouhou tradici (patří mezi nejstarší dochované mapy vůbec, hned po souboru map ze 4. století př. n. l. zkrálovství Čchin), která se datuje minimálně až kpanování dynastie Západní Čou (1041–771 př. n. l.), během jejíž vlády působily již dva samostatné kartografické úřady. Po zhroucení vlády dynastie Čou se Čína postupně rozpadla do mozaiky vzájemně znepřátelených států. Tato etapa se nazývá období jar apodzimů (770–476 př. n. l.). Po něm následovalo ještě chaotičtější období válčících států (476–221 př. n. l.), během něhož podle zjištění historiků došlo mezi soupeřícími čínskými královstvími nejméně k358 válkám.

Bojující armády mohly být díky značnému rezervoáru lidských sil obrovské. Jejich jádro tvořila pěchota, jednak těžká (ozbrojená kopími adlouhými dřevcovými zbraněmi, které by se daly přirovnat kpozdějším evropským sudlicím), jednak lehká (možná ještě nebezpečnější), kníž náleželi zejména střelci zkuší sešikovaní obvykle na křídlech. Podporu pěchotě poskytovaly mobilní jednotky bojující zprvu na válečných vozech, ale od 5. století př. n. l. především na koních. Ztohoto dlouhého období válek pochází mnoho písemností, jejichž počet je ve starověkém světě srovnatelných snad jen sřímskou říší. Vyniká mezi nimi především pojednání Umění války od Sun-c‘, což je souhrnná příručka pro potenciálního vojevůdce sepsaná nejspíše v6. století př. n. l., která například radí, jak správně používat vojenskou sílu, jak nepřítele před vlastním úderem oslabit, především ale zdůrazňuje důležitost užití lsti aklamu.

Knejkrvavějším střetům došlo vřadě válek odehrávajících se mezi lety 230 až 221 př. n. l., vnichž král Jing Čeng zdynastie Čchin porazil zbývajících šest čínských států. Lstivě se spojil se státy vzdálenějšími od svého království, aby sjejich pomocí ovládl nejprve své sousedy, počínaje státem Chan vroce 230 př. n. l. Následovalo království Čao, přestože včele se schopným vojevůdcem Li Mu kladlo houževnatý odpor. Nyní, když počty armád říše Čchin dosahovaly až 600 000 mužů, začaly být zbývající státy znepokojeny auchýlily se kméně konvenční taktice, jak krále Jing Čenga porazit. Věděli opanovníkově zájmu omapy, které mu pomáhaly vdobyvačném úsilí. Vládce království Jen, které mělo být další na řadě, vyslal kJing Čengovi svého věrného služebníka, jenž se tvářil jako přeběhlík. Audienci uJing Čenga získal tvrzením, že přinesl mapu, vníž jsou zakreslena strategická místa království Jen. Ve svitku mapy byl však ukrytý nůž. Pokus oatentát ale nevyšel aJing Čeng ho naopak využil jako záminku kvyslání armády proti království Jen. Jako následující padly státy Wej aČchu, nepokořené zůstalo jen království Čchi na dalekém severu.

Itoto poslední království bylo roku 221 př. n. l. dobyto aJing Čeng se pod jménem Čchin Š’-chuang-ti stal císařem azakladatelem první dynastie vládnoucí sjednocené Číně. On ipříslušníci nástupnické dynastie Chan si byli vědomi, že podrobná znalost strategických oblastí hraje při dosažení vítězství nad nepřítelem klíčovou úlohu aže hlavním prostředkem kzískání těchto znalostí jsou mapy. Nebudeme přehánět, když řekneme, že mapy stvořily čínskou říši.

Bitva uKann

Historie Říma se na první pohled jeví nejprve jako neúnavný vzestup ke slávě avelikosti, během něhož se triumfy legií střídaly sobčasnými obdobími bratrovražedných válek, aby pak po tisíci letech unavené impérium podlehlo přílivu barbarských vetřelců, který již nedokázalo zastavit. Vždy ale dějiny Říma tak přímočaré nebyly. Mapa z18. století vytvořená Emanuelem Bowenem zwaleského Carmarthenu (mezi jeho další pozoruhodná díla patří například první cestovní atlas silničních map Britannia Depicta) zobrazuje největší vojenskou katastrofu starověkého Říma, která mohla uspíšit pád říše odobrých sedm století.

Jednotky tvořící na mapě spodní část tvaru písmene Ujsou kartaginští vojáci zarmády, kterou roku 218 př. n. l. převedl vojevůdce Hannibal přes Alpy. Byl to počin pokládaný za nemožný adíky tomu zastihl Římany zcela nepřipravené. Konflikt mezi Římem aKartágem, městským státem na území dnešního Tunisu, doutnal tou dobou již dvě desetiletí: od tzv. první punské války, která roku 241 př. n. l. skončila římským vítězstvím. Kartágo nicméně porážku dokázalo překonat, opět se vzpamatovalo akdyž začalo budovat novou kolonii na území dnešního Španělska, začalo být jasné, že nový střet je nevyhnutelný. Vlétě roku 217 př. n. l. uštědřil Hannibal Římanům porážky vbitvách uTrebie aTrasimenského jezera.

Římané byli proslulí svou vůlí povolávat do zbraně stále nové anové vojáky tak dlouho, dokud nepřítele válka zcela nevyčerpá. Pro tažení roku 216 př. n. l. tedy vystrojili do pole dokonce osm legií namísto obvyklejších čtyř. Včele římského vojska stáli dva konzulové zvolení pro daný rok, jimiž byli zkušený válečný veterán Lucius Aemilius Paulus anezkušený Gaius Terentius Varro. Díky síle 80 000 mužů (včetně jízdy alehké pěchoty) si byli jistí vítězstvím nad nepřítelem, na němž si měsíce trvající tažení již vybíralo svou daň.

Hannibal, jenž vté době upustil od záměru zaútočit přímo na Řím, se pohyboval svojskem vjižní Itálii, kde na počátku června vApulii překročil řeku Aufidus azastavil se uvesnice jménem Kanny. Římané se vhorku amračnech prachu vydali na dlouhý pochod na jih, aby se sním střetli vbitvě. Do Apulie dorazili na konci července, avšak díky systému velení, při němž se oba konzulové včele vojska obden střídali, proběhlo několik prvních dnů ve znamení nesmyslně protichůdných nařízení, neboť každý zkonzulů upřednostňoval jinou taktiku. Hannibalovi to umožnilo obrátit svých 40 000 mužů kseveru aovládnout přístup kvodě zAufidu, zatímco Římané museli čelit spalujícímu žáru horkého větru zvaného libeccio. Možnosti jejich postupu byly omezeny úzkým údolím.

Vdobě vrcholného období republiky bojovali Římané vjakési modifikované formě falangy, kde včele stáli nejméně zkušení vojáci hastati, za nimi zkušenější principes av zadních řadách veteráni triariové, kteří zasahovali do boje jen vpřípadě, že nastala krize. Jízda se šikovala na křídlech. Hannibal rozmístil své nejméně zkušené vojáky zGalie aHispánie do středu sestavy apo jejich bocích vlevo ivpravo sešikoval oddíly zLibye. Jízdu umístil rovněž na křídla.

Po počátečním nerozhodném střetu lehké pěchoty obou stran zaútočila na Římany kartaginská jízda zlevého křídla asmetla římské jezdce zbojiště. Nejdůležitější fáze bitvy ovšem nastala až poté, kdy se rozhořel boj mezi hlavními silami obou vojsk. Římské manipuly tvrdě udeřily na Hannibalovy Galy, jejichž linie se prolomila azačala se ohýbat směrem dovnitř. Stím ovšem Hannibal předem počítal alákal Římany do předem připravené pasti. Kompaktní masa římských vojáků se drala vpřed, avšak elitní libyjská pěchota ji sevřela zobou boků az týlu ji odřízla kartaginská jízda. Natěsnaní Římané se nemohli ani pořádně pohnout, natož aby byli schopni provést obrat ačelit útoku zezadu. Následovaly kruté hodiny, během nichž Kartaginci nepřátele uvězněné vpasti metodicky pobíjeli. Zkrvavé lázně uniklo jen málo Římanů. Varro se nacházel usvé jízdy apodařilo se mu sasi 370 jezdci uprchnout. Zobklíčení se nakonec probojovalo jen 3000 pěších vojáků. Římský historik Livius uvádí, že římské ztráty činily 70 000 mužů, což by zbitvy učinilo nejkrvavější pohromu, jakou kdy ve vojenské historii nějaká armáda utrpěla během jediného dne.

Bitva uActia

Bitva uAdrianopole

Bitva uHastingsu

Obléhání Jeruzaléma

Bitva uKresčaku

Klíčem kpochopení, jak mohlo mnohem početnější vojsko prohrát jednu zrozhodujících bitev stoleté války (což byl vleklý konflikt onárok na francouzskou korunu mezi Angličany aFrancouzi), je pohled na francouzské šiky natěsnané vprostoru ohraničeném po obou křídlech hustou sítí vrstevnic.

Pád Konstantinopole

Bitva uMoratu