Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

PhDr. Jiřina Langhammerová, prof. RNDr. Jakub Langhammer, Ph.D.

Fenomény lidových tradic

kroje – obřady – masky

Vydala GRADA Publishing, a.s.

U Průhonu 22, Praha 7

tel.: 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8297. publikaci

Textová část PhDr. Jiřina Langhammerová

Fotografie prof. RNDr. Jakub Langhammer, Ph.D.

Realizace obálky Tiptop Studio, Písek

Sazba Jan Šístek

Odpovědná redaktorka PhDr. Hana Pešinová, Ing. Šárka Kratochvílová

Počet stran 256

První vydání, Praha 2021

Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

______________________________________

© GRADA Publishing, a.s., 2021

ISBN 978-80-271-4611-6 (ePub)

ISBN 978-80-271-4610-9 (pdf)

ISBN 978-80-271-3302-4 (print)

Publikace byla vydána za finančního přispění Ministerstva kultury ČR.

Archivní dokumenty pocházejí z fondu: Národní muzeum, Archiv Národního muzea, Obrazový archiv etnografie.

Úvod

O lidových tradicích obecně, zvláště pak o tradicích českých, bylo již mnoho napsáno. Většina prací se tímto dědictvím zabývá jednotlivě, v encyklopedickém nebo oborovém výčtu či v pohledu regionálním. Naše práce se pokouší dané téma posuzovat z poněkud jiného hlediska, a sice vzájemného působení jevů materiální i duchovní kultury, tak jak v tradičním životě přicházely na svět a vyvíjely se ve vzájemném souznění. Předkládáme je ve výběru, jako výjimečné kulturní odkazy české tradiční společnosti, spjaté s lidovými kroji a obřady. Právě tyto dva fenomény jsou těsně spjaty s životem člověka – kroje jako jeho prezentace vnější, fyzická, obřady jako prezentace vnitřní, duchovní. Obojí spolu souvisí, roste, žije i umírá. V lidové kultuře není mnoho činitelů takto těsně vázaných na samotnou bytost člověka. Je proto přirozené, že právě těmto okruhům lidové kultury se dostalo největší pozornosti badatelů, dokumentátorů, sběratelů i následovníků. Je tedy z čeho čerpat, a to nejen z odeznělé minulosti, ale i z doby přítomné nebo nedávno minulé, v projevech nedávných i odborně dohledatelných. Oděvní tradice, zejména rustikální kroje, lidové zvyky a obřady, jejich doklady a atributy by bez vzájemné vazby patrně mnohem dříve zmizely ze scény života. Společenské uplatnění těchto jevů je stále svým způsobem aktuální. Je ale zřejmé, že postupně, někdy však natrvalo, ze života odcházejí, jako fenomény již společensky vyvětralé, zatímco jiné ještě obstojí.

Současné etnologické studium je do značné míry odkázáno na jisté paběrky naší minulosti a z nich pak skládá mozaiku tradic, která při vší snaze nemůže být celistvá. Historická skutečnost některé prvky poztrácela a v reálném užití z ní zůstala torza. Někde se zachoval tradiční kroj, jinde masopust či dožínky, svatba. Všude je situace jiná, vázaná na rozdílný terén, národopisnou situaci v regionu a aktivitu místních lidí. Vzniká tak různorodá, ale reálná paleta reprezentující regiony a v součtu celou zem. I když existuje řada dalších odkazů lidové tradice, dva zvolené fenomény – kroje a obřady spolu s maskami – chápeme jako dědictví, které nás inspiruje k zamyšlení nad životy našich předků, s přesahem do naší současnosti. Ze zachované sítě odkazů vybíráme jevy mimořádné, takové, které by neměly být zapomenuty, byť většině takový osud zatím nehrozí. Výjimečných jevů však není nepřeberné množství a nevíme, kdy se mohou ze života vytratit. A tak z těch dosud přetrvávajících vybíráme ty, které po odborném zhodnocení považujeme za unikátní. Takové, které si zaslouží nejen letmý obdiv, ale i zařazení do pestré palety paměti národa.

Oproti minulosti máme tu výhodu, že předcházející 20. století je dokumentováno nejen reáliemi, kresebnými a písemnými dokumenty či osobním svědectvím pamětníků, ale jejich výpověď věrohodně doplnila fotografie. Obecně respektovaný prostředek, který věrně a čitelně zobrazuje dané děje a v celku pak umí posloužit jako dobové album. Naše práce se v plné míře opírá právě o fotografii. Nejde však o sestavu náhodných nebo naopak uměle aranžovaných snímků krojů a zvyků s jejich atributy, ale o soustředěný fotografický fond Jakuba Langhammera, který při výzkumech, konaných po celou poslední generaci, dokumentuje unikátní jevy daných okruhů. Soubor je cenný nejen svou šíří a obsažností, ale i pohledem jednoho tvůrce, obohaceným dlouhodobou spoluprací s etnoložkou Jiřinou Langhammerovou. Spolupráce obou autorů se představila již v řadě etnologických publikací, ale vzhledem k jejich převážně vědeckému zaměření nemohla být fotografické stránce věnována zásadní pozornost. Tento dluh napravuje současná publikace, koncipovaná v souhře uměleckých fotografií a vytříbených názorů. Sleduje zhruba jednu generaci pokračovatelů, která je zásadní pro uchování těchto tradic pro budoucnost. Zachycuje zároveň podobu projevů lidové kultury v čase rozsáhlých proměn společnosti, kdy řada těchto jevů nenávratně mizí.

Výběrovost, unikátnost, odborná a estetická kvalita fenoménů zahrnutých do publikace jsou jejími zásadními hledisky. Budeme rádi, když naše kniha najde příznivý ohlas u čtenářů a obohatí současnou sestavu národopisných publikací, kde vybraná tematika není v sumárním pojetí příliš častá: lidové kroje, tradiční obřady a zvykoslovné masky. Fenomény, které se vzájemně prolínají, obohacují a zděděným hodnotám dodávají přirozenou životnost.

Autoři publikace

Stárek a stárka z panství Klobouky u Brna, kolorovaná litografie W. Horna, rok 1837.

Lidové kroje a zvyky

z České republiky

Oděvní tradice alidové kroje

Lidové kroje vČeské republice patří mezi evropské unikáty, ato zhlediska jejich historické doložitelnosti, zpohledu regionálního rozvrstvení ačetnosti, etnografické výlučnosti, ale iv estetické rovině. Významnou roli zde hraje jejich užívání ještě iv utilitárním 20. století, někde až do současnosti, což je odborně, ovšem iemočně, hodno obdivu. Tyto hodnoty jsou dány samotnou polohou země uprostřed Evropy, vkrajině osobitě utvářené, sunikátním horopisným reliéfem, složitým historickým akulturním vývojem, kdy toto území sehrálo nemalou, často ivýjimečnou roli vhistorii Evropy. Všechny tyto vklady byly od dob středověku kulturním podložím české společnosti, včetně lidových vrstev, adovedl je vstřebávat aodrážet ilidový kroj vnesčetných variantách historických, regionálních, vpoloze užitné iduchovní.

Pro naše téma jsou nejvíce nosné varianty kroje svátečního, kde je nejzřetelnější souhra tradice, účelu, textilního umění adobové estetiky. Český venkov minulých staletí, kdy se jeho oděvní kultura formovala do výsledných forem, žil vpoměrně uzavřeném společenství, rozhodně vjiných podmínkách vývoje, než měl oděv města avyšších vrstev společnosti. Nežil však vizolaci, ale vjiném názorovém okruhu. Jeho dominantním činitelem bylo po dlouhé generace patriarchální uspořádání společnosti, kde se jen obtížně prosazovaly novinky nejen oděvu, ale života obecně. Vtomto myšlenkovém vakuu se nesrovnatelně déle než jinde držely staré životní normy, přesto čas od času ikroje venkovanů doznaly jistých dobových změn. Výrazné změny, pro naše poznání sledovatelné, přišly před polovinou 19. století, spolu smyšlenkovým ihospodářským pokrokem, kdy do tradiční vesnice začaly více pronikat novinky.

Zhlediska kroje to jsou nové materiály, střihy aformy šatu, přijímání módních prvků, odkládání starých šatů jako odznaku poddanství, přibyly rovněž prvky spojené snárodním obrozením aobecným pokrokem. Změny se zařadily do oděvních názorů někde pomaleji, někde rychleji, někde tak rychle, že se kroj odložil jako celek. Časté však bylo uchovávání kroje ve vztahu kpřežívající zvykoslovné tradici, svatbě či kjiným významným obřadům. Jsme tak ujednoho zčinitelů stylového rozbarvení krojové mapy České republiky.

Vhorách ahospodářsky slabších regionech obecně si lidé nejen zchudoby, ale ispásného držení norem starého světa dlouho ponechávají tradiční kroj bez markantních změn. Snad mimovolně, ale pro krojovou historii významně, zachovávají vpaměti české oděvní tradice jinde zmizelé, archaické prvky oblečení vmateriálech iformách: Valašsko, Horňácko, Chodsko.

Vzemědělsky prosperujících oblastech, kde již vpočátku 19. století vyrostla silná selská vrstva, se tradiční kroj vyvíjí poněkud jinak. Systém oblečení zůstává nezměněný, ale jednotlivé kusy, jejich formy acelková architektura kroje dostává osobitou podobu rustikálního bohatství, zejména vkroji žen: nabírané sukně, bizarní úprava pokrývek hlavy, pestrost materiálů zdomácí itržní produkce, ikdyž se jednotlivé součásti stále drží tradičních střihů. Obecnou dominantou těchto krojů je rozvinutá výšivka. Prvek, který se vgeneracích 19. století stal významným fenoménem, plným nápaditosti, barevného vidění světa arustikální krásy: Blata, Haná, Slovácko.

Poslední typ české krojové palety patří oblastem vblízkosti velkých měst, středisek velkovýroby aobchodu, podobně bohatých jako oblasti selské, ale moderněji smýšlejících, schopných ochotně přijmout změnu. Touto změnou je móda města. Proniká do tradičního vesnického oblečení již vprvní třetině 19. století, ale usazuje se jako nosný prvek až před rokem 1850. Přináší změny vtvarovém ibarveném vidění kroje, hlavně vohlasech bílého empíru; sním přicházejí jemné tovární materiály, někdy icelé nové součásti oděvu, sice dobově nosné, ale zároveň kroj směrující kjeho vývojovému konci: střední Čechy, Polabí, Opavské Slezsko.

Toto malé schéma krojového rozrůznění si jednotlivé regiony osobitě přizpůsobily podle zákonitostí svého zázemí apotřeb – od oděvu všedního či svátečního, až po kroj obřadní. Ktomuto výčtu je nutno přiřadit vedle ženského itradiční ústroj mužů, obvykle méně provokativní, jako jisté elegantní pozadí rozkošatělé krásy kroje žen. Izde jsou však nenahraditelné hodnoty, jak varchaickém oděvu horalů, tak vdobově umírněných formách mužského odění zčeských krajů, až po zdobné kroje slovácké. Obecně se některé typy časem pozměnily, jiné se téměř beze změn udržely po dlouhé generace, výjimečně dodnes.

Vdaných schématech tradiční kroje žily, měnily se kraj od kraje, účel od účelu, světšími imenšími ohledy na minulost. Znalec tradičního oděvního potenciálu Evropy na rozhraní dvou předešlých staletí, mistr Ludvík Kuba, chápal lidový kroj již ve své době jako součást člověka sním pevně spjatou, jako jeho vrchní, viditelnou vrstvu, sníž roste, žije iumírá. Tento dobově avantgardní příměr vystihuje tradiční oděv vjeho hloubce aspojení slidskou bytostí, která mu dává životnost aúčel. Podobné, vpravdě antropologické pojetí, je vuvažování okrojovém potenciálu inspirativní ipro naši práci, při vědomí, že mnohé hodnoty minulosti dostály během času výrazných změn. 1)

Děvčata vkrojích zkonce 19. století, Pošumaví.

České kroje

Vrozsáhlých oblastech Čech se lidové kroje vyvíjely poněkud jinak než vřadě regionů sousední Moravy, ato iv dobách jejich obecného užívání, kde hranici tvoří rok 1850. Vtento čas se ještě lidové kroje nosily ve všech českých krajích, ale již tehdy některé oblasti vykazovaly výše zmíněný příklon kprvkům městské módy. Ukazatelem dobových tendencí akrojové rozmanitosti jsou jedny znejstarších souborných dokumentů, vyobrazení svatebčanů zčeských krajů, účastnících se korunovace císaře Ferdinanda V. na českého krále vroce 1836. Již vtuto dobu jsou vkrojích znát stylové rozdíly, spřiznáním, že někde, třeba vseverních Čechách, se vkroji již nechodí. Dnes jsou pro nás tato vyobrazení důležitým zdrojem pro poznatky opodobě aužití krojů té doby. 2)

Kroje středočeské

Modelem dobových krojových tendencí je široká oblast středních Čech, především samotného okolí Prahy. Odtud se dochovaly krojové součásti, ale icelé oděvní komplety ženských krojů křehké krásy právě zdoby vrcholného vývoje krojů, tedy času před polovinou 19. století. Dodržují základní krojovou skladbu, výběr istřihové pojetí součástí, ale vykazují novější styl výšivek domácí produkce, silně ovlivněné dobovou vyšívačskou profesí. Jsou vyšity na jemném batistu atylu bílou přízí, smnožstvím dírek, šitých pavoučků, krajkových lemů aunikátních výšivek na tylu. Starší kusy ještě výjimečně zachovávají výšivku červeným hedvábím, novější jsou pojaty vbílé koncepci.

Hlavním polem výšivky jsou sváteční zástěry, dále pleny na hlavu adalší vnější kusy. Kvyšívaným dílům se nosí hedvábné kabátky, vatované špensry, bohatě zdobené šněrovačky vměstském stylu, vyztužené kosticemi, potažené brokátem, sametem, často zdobené zlatou výšivkou nebo portami. Podobně se zdobí idrahé hedvábné sukně. Na Mělnicku, vúrodném Polabí, se vyšívalo ina jemném hedvábí, tentokrát zlatou nití na šátcích azástěrách. Vrchol ženské atraktivity představují čepce. Tradiční jsou vyšívané na plátně drobnými uzlíčky nebo vkrajkovém vzoru, pevně vyškrobené spolu splátěnou holubičkou vtýlu. Nejvíce ceněné byly zlaté astříbrné čepce, pokryté krumplováním, pošité zlatými astříbrnými krajkami, někdy doplněné českými granáty, lemované valencienskými krajkami av týlu uvázanou hedvábnou stuhou. Netvořily se podomácku, ale profesionálně, av tradičním šatníku zastávaly roli oděvního klenotu.

Střední Čechy je oblast rozsáhlá, pokrývající zhruba území dnešního Středočeského kraje. Jeho okrajové části inklinovaly více ktradici – na jižním Benešovsku, západním Berounsku nebo severním Litoměřicku, sdrobnými domácími rozdíly vúpravě oblečení, zejména pokrývce hlavy, vbližším či vzdálenějším ohlasu dobových trendů výšivky – například vpřejímání bílé práce na rozdíl od tradičního karmazínu – výšivky červeným hedvábím na plátně sohlasem barokního vzorování. Slavnostní ženský kroj se liší iv užití svrchních součástí, různých plédů apřehozů, ale hlavně vna míru šitých kabátků ašpensrů. Knim se nosí dlouhé, rozložité sukně, vpředu kryté hedvábnými ivyšívanými zástěrami.

Podstatným aobecným ukazatelem oblečení je úprava hlavy. Ta se zde výrazně měnila iv průběhu jedné generace. Ještě před rokem 1850 si dívky uvazovaly kolem hlavy vyšívané vínky, starší osoby iženy ze vzdálenějších lokalit dodržovaly užití tradičních plen aplachetek sbizarními úvazy, evokujícími ještě dávné doby středověku. Vblízkosti měst au majetnějších vrstev venkova té doby se kcelku ustrojení přidává imóda čepců. Tentokrát čepců tuhých, měšťanského vzezření. Na vesnicích to bývaly domácky hotovené čepce bílé, pevně vyškrobené, súvazy stuh aholubiček. Prostřednictvím trhu se však na venkov dostávaly icenné čepce zlaté astříbrné, vyráběné profesionálně, slokálními prvky výzdoby. Ke svátečnímu kroji patřily idrobné šperky, různé jehlice, hedvábné stuhy ašátky, ale idoma tvořené ozdoby kpříležitostem obřadních událostí, zejména věnčení svatebního páru, družiček amládenců.

Děvče amládenec ve svátečních krojích zdoby kolem roku 1850, Ruzyně uPrahy.

Kroj mužů je více umírněný, elegantní, ale nevzdává se tradice. Izde najdeme výšivky na košilích, pěkné šátky na krk, vesty ze suken abrokátů se zlatými knoflíky, kalhoty zjelení kůže, vysoké kožené boty. Odobovém stylu kroje nejlépe vypovídá pokrývka hlavy. Vedle tradičních kožešinových čepic stextilním dýnkem kroji vévodí černý plstěný klobouk sširokou krempou, různě zdobený podle místa imajitele. Sedláci nosili dlouhé soukenné kabáty avyšívané kožichy. Ztradičních šatníků se dochovaly iokázalé mužské ozdoby – pásy na klobouk vyšité zlatem ahedvábím, hedvábné nebo černé sametové stuhy stepanými přezkami, mladíci si za klobouk dávali kytku od milé, ke svatbě ho navíc zdobila rozmarýna.

Přes množství krojových dokladů se ve středních Čechách najde jen málo kusů jednoznačně lokálně zařaditelných – patrně vdůsledku obecně přijímaných dobových tendencí atím zřetelné nivelizace oděvu. Dovedeme však na nich dobře rozeznat účel, věk nositele, technologické prvky ahlavně příklon kmódě. Jsou však iregionální výjimky, vysledované již vminulosti sběratelskými aktivitami našich národopisných předchůdců.

Slavnostní kroje vdaných žen zdoby kolem roku 1850, střední Čechy.

Výrazný typ středočeského kroje se vytvořil vDolním Pojizeří, na Mladoboleslavsku, voblasti, která udržela některé formy šatu jinde převrstvené novotami. Vkroji žen zůstávají široké adlouhé proporce, sukně zručně tkané nebo unikátně tištěné látky, součásti zplátna se zdobí červenou výšivkou, později ibílým šitím. Čepce mají stuhové holubice, dívky nosí vyšívané vínky av účesech zdobné jehlice, na šněrovačkách zlaté porty, na krku náhrdelníky zgranátů. Mužské ustrojení se vpodstatě shoduje sdalšími středočeskými regiony – světlé jelenicové kalhoty sahající pod kolena, vysoké boty, modré či hnědé soukenné kabáty, drobně vyšité vesty akamizoly, nabírané košile. Připomínáme, že zdejší kroj je mimořádně zdokumentovaný díky práci místní odbornice asběratelky, paní Barbory Hoblové, významné spolupracovnice Národopisné výstavy českoslovanské vPraze roku 1895, akce, která dala základ nejen krojovému poznání, ale icelému vědnímu oboru – českému národopisu. 3)

Mladoboleslavský kroj je obrazem dobové tendence poloviny 19. století, kdy se vlna rustikální módy sprvky města přirozeně šíří dále, hlavně na severovýchod země. Vmístě zrodu tohoto stylu, tedy ve vlastních středních Čechách, pak kroj pomalu odchází zužití apředává štafetu oblastem shlouběji zakotvenou tradicí. Střední Čechy se svou oděvní stopou však zodborného povědomí nemizí, ale ve své podstatě zůstávají pevným zázemím krojového odkazu české země.

V ostatních českých oblastech se lidový kroj dlouho držel rustikálních forem stradiční zdobností, často pestrým vyšíváním, vzácnými rukodělnými tkaninami aoděvními součástmi se zřejmým ohlasem baroka. Užen to jsou rozložité, delší těžké sukně se zástěrami zdobenými složitou výšivkou, knim utažený živůtek, plátěné košilky svyškrobenými rukávy anabíranými krejzlíky sručními krajkami. Vdané ženy nosí úpravné kabátky, nápadité čepce abizarní úvazy plen, jaké jsme popsali ustarších středočeských typů. Vedle domácích tkanin se postupně užívá imateriálů továrních, vmužské módě se uplatňují jemná sukna, dobové klobouky adoplňky, jak je běžné vcelé zemi, respektive vEvropě. Přes někdy odlišnou podobu krojů během času má ustrojení stále vyhraněný charakter se všemi zásadami úpravy itradičního textilního umění azejména sbarevnou ornamentální výšivkou, stěžejní nejen vrámci krojů českých, ale má své významné místo ive světovém srovnání.

Jednotlivé regiony se vnašem výčtu představí, na rozdíl od obecně pojatých krojů středočeských, jako typy poměrně svérázné ajinde neopakované. Přiblížíme je na konkrétních příkladech zkrojově výrazných regionů Čech.

Kroje východočeské

Ze středu země, směrem na východ Čech, přicházíme do oblasti značně odlišné od krojově vyrovnaných středních Čech. Východočeský kraj ajeho národopisné regiony jsou zhlediska etnografického, kulturního apředevším zeměpisného značně různorodé. Pokrývají území od rozsáhlých polabských rovin kolem Hradce Králové až kvrcholkům Krkonoš aOrlických hor. Mezi tím pahorkatiny, táhnoucí se od Českého Ráje po Jičín, Novou Paku aTurnov, východně pak kolem Chrudimi, Hronova, Litomyšle, až po mezníky české země voblastech Horácka na Českomoravské vrchovině. Je to komplikovaný terén, zněhož vyšly krojové klenoty izcela běžné typy oblečení na všední dny, pro rolníky iobyvatele malých městeček konce 19. století.

Podkrkonoší aPojizeří. Jsme voblasti textilních řemeslníků, přadláků, tkalců, tiskařů. Jejich práce se plně uplatnila na místních krojích – nejen na oděvech pro svátek, ale iu běžných všedních typů, které svou praktičností iestetickou úrovní lehce konkurovaly též oděvům okázalejším. Jsou zároveň pojítkem jednotlivých regionů, neboť účelnost oděvů sjednocovala jejich formu, zde podpořenou místní textilní tvorbou. Jejich materiály jsou šerka, kanafas, krizet, režné ibarvené plátno, modrotisk, ale imateriály přidané ztržní produkce, jako kreton, manšestr, lehká sukna, knim bavlněné potištěné šátky, pletené punčochy, dřeváky, pantofle, na zimu teplé kabátky aplédy. Vtěchto prostých oděvech se zachovalo množství starých forem astřihů, například ženské kanduše, nabrané sukně sešité se živůtkem, knim obyčejné zástěry adelší plátěné košile srovnými rukávky, různé úvazy šátků, bizarní kasání sukní při práci, plátěné kazajky mužů aobecné, dosti ochotné přijímání oděvních novinek, jako jsou ženské jupky, mužské dlouhé kalhoty aměstské klobouky. Tyto různorodé kroje jednotila potřeba atím ijednoduchost vzezření, vyhovující dnešnímu utilitárnímu vkusu.

Mladí lidé ve svátečních krojích zpoloviny 19. století, Novopacko.

Kroje svátečního užití byly poněkud jiné. Vývojem dospěly kbělavým kompletům se silným akcentem ruční práce, například krojové celky zokolí Jičína, Nové Paky aHořic. Na rozdíl od křehčích krojů zvýchodočeských nížin, inklinujících ktypům středočeským, zde pod horami se vyšívá na pevnějším plátnu, vjednodušších vzorech, látky na těžší součásti bývají rukodělné, ale proniká sem imístní produkce továrních kretonů, bavlněných látek, kašmírů. Až na detaily ozdob amístní úpravu součástí kroje nevykazovaly výjimečné hodnoty. Také poměrně brzy, již po polovině 19. století, přestaly být běžně užívány. Mnohé kusy se dostaly do muzeí astaly se iinspirací obnovitelské krojové práce, takže zůstaly dodnes vmístním povědomí.

Mezi oděvními odkazy východočeského podhůří si nejvíce pozornosti zaslouží pojizerský kroj zokolí Turnova. Vjeho starší fázi nacházíme ornamentální barevné výšivky na modrém podkladu plátěných zástěr. Vedle nich jsou to iobecnější práce karmazínové neboli zástěry aplachetky vyšívané na bílém plátně višňově červeným hedvábím. Zde jsou však pojaty smimořádnou tvůrčí invencí ornamentálních vzorů, zachovaných na stovkách muzejních kusů. Turnovský kroj si zaslouží pozornost ikrásně vypracovanými, starobylými vínky, pruhy plátna vyšívanými složitými, hustými červenými vzory sdoplněním zlatého šití adrobných flitrů, dnes představující unikáty české výšivky obecně. Na hlavě je ženy či dívky doplňovaly vetknutými křehkými jehlicemi – třeslicemi, které účesu dodávaly na atraktivitě. Iv tomto tradici blízkém regionu však na konci krojového vývoje převládly typy preferující oblíbenou bílou koncepci ustrojení, sprostou úpravou celku. 4)

Žena amuž stradiční úpravou hlavy, Turnovsko, kroje kolem roku 1850.

Spojnicí východočeských oblastí od Chrudimi kLitomyšli jsou kroje mužské. Na rozdíl od jiných českých končin mají svá oděvní specifika, jistým způsobem obdobná snedalekými regiony Moravy, dosahujícími až kHané. Východočeši nosí kožené kalhoty rezavé barvy, košile sširoce nabranými rukávy svýšivkou smetanového tónu, krátké vesty se žlutým vyšíváním apředevším široké kožené opasky zdobené výšivkou, zhotovenou rozštěpeným bílým pavím brkem. Výrazným doplňkem ustrojení jsou široké černé klobouky, zformované do tvaru člunu, po způsobu uniforem napoleonských vojáků.

Kroje jihočeské

Ženy ve svátečních krojích, Doudleby, rok 2006.

Rodina ze Ševětína na Blatech ve svátečních krojích, rok 2016.

Kroje západočeské

Mladí lidé ve svátečních krojích, Mrákov na Chodsku, rok 2016.

Moravské aslezské kroje

Kroje hanácké

Manželé zHané ve svátečních krojích zkonce 19. století.

Kroje slezské

Kroje valašské

Kroje slovácké

Table of Contents

Úvod

Lidové kroje a zvyky z České republiky

Oděvní tradice a lidové kroje

České kroje

Kroje středočeské

Kroje východočeské

Kroje jihočeské

Kroje západočeské

Moravské a slezské kroje

Kroje hanácké

Kroje slezské

Kroje valašské

Kroje slovácké