Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Jon Levy

Jak budovat image úspěšného a vlivného člověka

Vytvoření pevných vztahů jako cesta k úspěchu

Přeloženo z anglického originálu knihy Jon Levy ,You're Invited: The Art and Science of Cultivating Influence, vydaného nakladatelstvím Harper Collins Publishers, of 195 Broadway, 24th floor, New York, NY 10007, USA.

”Published by arrangement with Harper Business, animprint of Harper Collins Publishers“. Copyright © 2021 by Jon Levy.

Allrightsreserved

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz

jako svou 8513. publikaci

Překladatelka Adéla Bartlová

Odpovědný redaktor Petr Somogyi

Grafická úprava a sazba Robert Prokopec

Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner

Počet stran 216

První vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4879-0 (ePub)

ISBN 978-80-271-4878-3 (pdf)

ISBN 978-80-271-3423-6 (print)

Věnováno mé životní lásce.

Jsi má hvězda,můj oheň.

Všem, kteří mi kdy uvařili večeři.

Neexistuje pro mě větší privilegium než podělit se s vámi o přiměřeně jedlé jídlo a umýt s vámi nádobí.

O autorovi

Jon Levy je behaviorální vědec, který se proslavil svou prací na poli vlivu, mezilidských kontaktů a rozhodování. Specializuje se na aplikaci nejnovějších výzkumů v metodách, které firmy používají v marketingu, prodeji, péči o zákazníka a kultuře. Mezi jeho klienty patří známé značky jako Microsoft, Google, AB InBev nebo Samsung, ale pomáhá i startupům.

Před více než deseti lety Jon založil The Influencers Dinner, tajnou večeři s osobnostmi pro oborové lídry, laureáty Nobelovy ceny, olympijské sportovce, celebrity, ředitele firem, umělce, hudebníky (a také pro držitele Grammy, který je autorem vyštěkávané části v písni „Who Let the Dogs Out“). Hosté společně vaří večeři, ale nesmějí mluvit o své práci ani prozradit své příjmení. Jakmile zasednou k jídlu, teprve prozradí, co jsou zač. Časem se kolem večeří vytvořila komunita. S tisícovkami členů jsou Influencers největší komunitou tohoto typu na celém světě.

Ve volném čase Jon pracuje na praštěných projektech, například jako když celý rok cestoval po všech sedmi kontinentech a zúčastnil se největších světových událostí (Velké ceny F1, mezinárodního veletrhu umění v Basileji, pouštního festivalu Burning Man, běhu býků v Pamploně a dalších), které jen tak tak přežil. Tato dobrodružství zmapoval ve své první knize The 2 AM Principle: Discover the Science of Adventure.

Řekli o knize

„Vím z první ruky, že Jon Levy velmi dobře rozumí lidskému chování – ostatně přiměl mě a pár dalších zaneprázdněných odborníků, abychom mu uvařili večeři. Díky létům zkoumání a zkušeností Jon dokáže mistrovsky budovat kontakty mezi lidmi a zároveň obohatit jejich život. Tato kniha jednoduše a poutavě vysvětluje, jak to dělá.“

– Eric Maskin, ekonom a laureát Nobelovy ceny

„Když jsem s lahví vína vstupoval do domu člověka, kterého jsem neznal, nevěděl jsem, co mám čekat. Nakonec na tom byla nejhezčí ta jednoduchost. Nebylo to nic výstředního ani okázalého, prostě se sešli lidé, kteří se neznali, a vařili spolu. Na konci už jsme si povídali jako staří známí. Přesně tohle kniha tak dovedně ilustruje: život je o lidech, kterými se obklopujeme. Dnes jsem téměř posedlý kontakty v mém vlastním životě i kontakty ostatních, které je zavedly tam, kde dnes jsou.“

– Nathan Adrian, reprezentant USA a držitel osmi olympijských medailí

„Když mě cizí muž pozve na večeři do cizího domu, většinou odmítám. Ale mě i ostatní účastníky večeře zaujala Jonova neuhasitelná zvědavost a snaha zjistit, jak lidé navazují kontakty. Na cestě za odpověďmi Jon dokáže vědecky, mentálně a samozřejmě i doslova prostřít stůl pro lidi, kteří se pak mohou pustit do hloubavých, smysluplných a často přímo zlomových rozhovorů. Na těchto stránkách se dozvíte, proč je navazování kontaktů se zajímavými lidmi tak důležité. Kniha vás zavede tak blízko k Jonovým večeřím, že budete mít pocit, jako byste se jich sami zúčastnili.“

– Iliza Shlesingerová, komička a herečka

„Vyrostla jsem v komunitě bratranců a sestřenic, kteří mi skrze lásku, humor a jídlo pomáhali budovat sebevědomí. V dospělosti jsem byla smutná, že se mnou mých dvacet sedm Řeků nemůže chodit na hollywoodské večírky a smát se mým vtipům. Izolace není legrace. Připravovat burritos na večeři s osobnostmi je zábava. Po přečtení této knihy budete tak sebejistí a krásní, jak vám tvrdí vaše maminka.“

– Nia Vardalosová, herečka a scénáristka nominovaná na Cenu akademie za film Moje tlustá řecká svatba

„Jon a jeho večeře se snaží spojit lidi na základě jedinečného zážitku, aby mohli sdílet svou lásku k životu a navazovat kontakty.“

– Jesse Carmichael, kytarista Maroon 5

Část I

Jak funguje vliv

Kapitola 1

Síla pozvánky

Byl podzim roku 1961 aJean Nidetchová měla den toho druhu, kterému říkala „hubený“. Jean, která žila vnewyorském Queensu asama sebe nazývala domácí hospodyňkou, bylo třicet osm let, měřila sto sedmdesát centimetrů, vážila devadesát sedm kilo apodle sebe, svých sousedů avlastně každého svýjimkou svého milujícího manžela měla nadváhu. Oblečená vpytlovitých šatech velikosti 48, na které ve snaze získat ze svých proporcí lepší pocit našila cedulku sčíslem 44, vyrazila do supermarketu pro potraviny. Upokladny měla potřebu ujistit pokladní, že všechny ty sušenky nakoupila pro děti, ale ve skutečnosti je pak schovala vkoupelně, kam vnoci chodila aspořádala klidně na posezení celou krabici. Při procházení uliček mezi regály potkala známou, která ji pochválila, jak dobře vypadá. Jean ta laskavá slova udělala radost, ale potom žena dodala: „Kdy se to narodí?“ Jean by se nejraději propadla– ta žena si myslela, že je těhotná. Po příchodu domů se postavila před zrcadlo aslíbila sama sobě, že ta slova využije jako motivaci akonečně zhubne. Domnívala se, že jí kúspěchu bude stačit jen sebeovládání aodhodlanost. Mýlila se.

Každý, kdo se někdy pokusil držet redukční dietu, ví, že tvrdá práce asebeovládání zdaleka nestačí. Jean vyzkoušela všechny možné bizarní diety, od pojídání vajec nebo grapefruitů přes hladovění až po nejnovější dietní výstřelky, okterých se dočetla včasopisech. Vždy se jí podařilo shodit několik málo kilogramů, ale sotva zase sáhla po svém oblíbeném jídle, přehnala to akila naskákala zpátky, obvykle isnějakým navíc. Po několika letech si uvědomila, že jestli chce zhubnout aváhu si udržet, musí na to jít jinak. Za rok vážila otřicet dva kilogramy méně, nejlepší ovšem bylo, že si váhu nejen udržela, ale také pomohla desítkám milionů lidí zcelého světa shodit stovky milionů kilogramů apatrně přitom zachránila nejeden život. Zároveň se zní stala multimilionářka amezinárodní celebrita, to vše vdobě, kdy musela mít kreditní karty vystavené na manželovo jméno. Jestli jste někdy slyšeli oWeight Watchers International, důvodem je zřejmě to, že Jean věděla, jak důležitý je kontakt mezi lidmi akomunitní efekt.

Jean byla žena vdomácnosti, která se snažila zdravě zhubnout; příběh Fredericka Baileyho je úplně jiný. Dělí je 120 let ajejich motivace ipřekážky, kterým museli čelit, se nedají srovnávat, ale když se podíváte pozorněji, uvidíte mezi nimi neuvěřitelně silné spojení. Psalo se 3.září roku 1838 aFrederick byl, jemně řečeno, vnepříjemné situaci. Byl totiž uprchlý otrok avěděl, že mu jde oživot. Kdyby ho chytili, mučili by ho adost možná zastřelili, nebo nechali roztrhat rozzuřenými psy, aby zněj udělali odstrašující příklad.

Aby si ho nikdo nevšiml, měl vplánu naskočit těsně před odjezdem na vlak, který jel zBaltimoru votrokářském státě Maryland do Filadelfie ve svobodné Pensylvánii. Musel sedět sostatními černošskými pasažéry vsegregovaném „vagóně pro negry“. Doufal, že si průvodčí vdrncajícím vlaku plném lidí nevšimne nesrovnalostí vjeho papírech. Také musel doufat, že ho někdo nepozná ana hranicích ho neseberou anezavřou. Aby oklamal průvodčího, půjčil si doklady od jednoho svobodného námořníka, aaby vypadal věrohodně, vzal si na sebe námořnickou červenou košili, šátek ačepici.[1] Pokud bude mít štěstí, pomůže mu kombinace falešných dokumentů, oblečení aznalostí olodích (občas musel pracovat vdocích) odvrátit veškeré podezření. Když přišel průvodčí, Frederick mu podal papíry svelkou pečetí, která dokazovala jejich pravost. Muž se na něj skoro ani nepodíval ašel dál, aFrederick tak překonal první překážku. Druhý den přestoupil zvlaku na přívoz, potom opět na vlak anakonec na parník, který plul do Filadelfie. Vkaždém přístavu se musel vyhýbat policistům, lovcům odměn amnoha dalším lidem, kteří by ho poznali, kdyby se na něj podívali trochu pozorněji. Po přistání ve Filadelfii naposledy nastoupil do vlaku, odjel do New Yorku aráno už zněj byl svobodný člověk.

Tři roky poté Frederick, který začal používat příjmení Douglass, aby se vyhnul dopadení, přijal pozvání na setkání Americké protiotrokářské společnosti. Setkání uspořádal William Lloyd Garrison, vydavatel abolicionistických novin Liberator aspoluzakladatel společnosti.[2] Douglasse pozvali, aby posluchačům vyprávěl svůj příběh. Jakmile si ho Garrison vyslechl, bylo mu hned jasné, že se Douglass stane důležitou osobností jeho hnutí. Douglass toho dne ještě nemohl tušit, že díky rovnici vlivu asíle pozvání (tedy díky dvěma myšlenkám, jimiž se budeme podrobně zabývat) sehrají jeho veřejné přednášky atexty klíčovou roli vboji za zrušení otroctví, při zvolení Abrahama Lincolna aosvobození ostatních černých mužů, žen idětí.

Jean aabolicionisté měli úplně odlišný cíl– právě proto jsem si je také vybral. Dělilo je nejen více než sto let, ale také etnická příslušnost, náboženské vyznání, kultura aplány. Jean se snažila pomoci nejrůznějším lidem, aby byli zdravější. Koneckonců, každý rok zemře na nemoci spojené sobezitou nejméně 2‚8 milionů lidí.[3] Odpůrci otroctví zase bojovali za morální aspolečenskou povinnost dát zotročeným svobodu azajistit jim rovné postavení. Ačkoli se jejich cíle aposlání naprosto lišily, kúspěchu je dovedla stejná věc: přišli na to, jak spojit lidi avytvořit mezi nimi hluboké asmysluplné pouto.

Důležitost smysluplných vztahů jsem si uvědomil ijá, ato velmi osobním způsobem. Před třicítkou jsem měl narůstající dluhy, zkrachovalou firmu anadváhu asnažil jsem se přežít největší ekonomickou krizi za poslední půlstoletí. Stal jsem se odstrašujícím příkladem člověka, který „nenaplnil svůj potenciál“.

Naštěstí jsem si při studiu vědeckých materiálů uvědomil, co spojuje Jean ajejí program pro hubnutí se strategií, kterou použila Americká protiotrokářská společnost při šíření svého poselství. Četl jsem různé studie zoblasti neurovědy aekonomie, které se zabývaly lidským chováním arozhodováním, protože jsem doufal, že mě to dovede kosobním akariérním úspěchům. Výsledky mi změnily život. Byly natolik významné, že jsem se nakonec stal odborníkem na lidské chování, konzultantem avýzkumníkem. Díky těmto novým znalostem jsem dokázal– jemně řečeno– zvláštní věci. Přesvědčil jsem úplně cizí lidí, znichž mnozí patřili ve svém oboru kvlivným osobnostem, aby mi uvařili večeři. Během deseti let se ztěchto večeří vyvinulo něco, co mnozí považují za nejexkluzivnější zážitek na světě.

Hostíme vždy dvanáct lidí, ale má to jeden háček. Hosté společně vaří, ale nesmějí během toho mluvit osvé práci ani prozradit své příjmení. Až ve chvíli, kdy účastníci zasednou kjídlu, zjistí, že ostatní hosté jsou vůdčí osobnosti svého oboru, laureáti Nobelovy ceny, celebrity, olympijští vítězové, ocenění hudebníci aumělci, sem tam dokonce ičlen nějaké královské rodiny. Akce se proslavila jako „večeře pro vlivné“, protože účastníci mají možnost ovlivnit dění ve svém oboru. Tito lidé se na večeřích, kulturních událostech arůzných setkáních spřátelili acelá tato komunita vlivných přijala za svůj cíl pozitivně ovlivňovat nejen sebe navzájem, ale ispolečnost kolem sebe asnad icelý svět. Uspořádal jsem už stovky večeří, pohostil jsem tisíce lidí azaložil jsem poradenskou firmu, která pomáhá největším organizacím na světě navázat hluboký asmysluplný vztah se svými zaměstnanci anejdůležitějšími zákazníky. Vytvořili jsme soukromé komunity pro technologické firmy azdravou firemní kulturu pro společnosti, které vyrábějí zboží pro koncové zákazníky. Start-upům jsme pomohli zaměřit se na rozvoj smysluplných adlouhodobých vztahů se zákazníky azískat nový pohled na prodej, neziskovým organizacím jsme poradili, jak získat zástupy věrných dárců. Každá večeře, událost aprojekt, na nichž pracuji, upevňuje jednu jedinou univerzální myšlenku úspěchu, kterou jsem se naučil na jednom semináři, když mi bylo dvacet osm:

Základním prvkem, který určuje kvalitu našeho života, jsou lidé, jimiž se obklopujeme, arozhovory, které snimi vedeme.

Dokud jsem se neseznámil stouto myšlenkou, snažil jsem se svůj život zlepšit pomocí strategií pocházejících ze všech možných knih apřednášek věnovaných svépomoci abyznysu, které jsem si mohl dovolit, adoufal jsem, že se napraví to, co se mnou podle mého názoru nebylo vpořádku. Můj život se sice zlepšil, ale vyčerpávalo mě to aneustále jsem si stěžoval, že nejsem bohatý, nemám perfektní tělo ani ideální vztah. Chtěl jsem místo nejistoty aneúspěchů raději získat schopnost produkovat vynikající výsledky akomunikovat slidmi, kteří podle mě byli důležití. Koneckonců lidé, kteří jsou důležití pro můj úspěch, mohou být pro úspěch těch ostatních kničemu. Jinými slovy, chtěl jsem získat vliv. Nemyslím tím slávu na sociálních sítích– ty tehdy stejně ještě neexistovaly, navíc nejím avokádové toasty avbikinách vypadám příšerně, takže bych se na takovou kariéru stejně nehodil. Mluvím oschopnosti ovlivnit svou kariéru afinance. Chtěl jsem také získat respekt lídrů vbyznysu, schopnost ovlivňovat společenské problémy, na nichž mi záleželo, ažít zdravým životním stylem.

Pokud tedy měl přednášející na onom semináři pravdu, mohl jsem směřování svého života ovlivnit mnohem jednodušším způsobem. Potřeboval jsem se jen obklopit lidmi, kteří mají vlastnosti, jaké obdivuji. Místo abych si nastavil budík na šest ráno aběžel do posilovny, možná bych se měl raději spřátelit se sportovci anadšenci do fitness, protože pak by se cvičení stalo součástí mého života. Než abych se snažil dodržovat určitý rozpočet, měl bych si najít přátele, kteří rozumí byznysu, adíky nim pochopit, jak se vydělávají peníze. Navíc bych získal kontakty, jež mi umožní sehnat si lepší práci. Navazování vztahů slidmi, kterých si vážím akteré obdivuji, zní koneckonců lákavěji než ráno několikrát posunout budík apotom si nadávat, že jsem nešel cvičit nebo zase dostal upomínku na splátku dluhu zkreditní karty.

Jean nakonec postupovala právě takhle. Postupně se obklopila lidmi, kteří měli stejný cíl, ale potřebovala ještě jednu zkušenost, aby si uvědomila, jak moc takové lidi potřebuje. Krátce po zážitku sotázkou na těhotenství se doslechla oklinice pro obézní na Manhattanu, kterou provozoval zdravotní odbor města New York akde byla péče zdarma. Po cestě dvěma autobusy aještě vlakem se posadila vmístnosti plné žen, které chtěly zhubnout, aposlouchala štíhlou apřísnou dietoložku, kterou pojmenovala „paní Jonesová“. Podle Jean ta paní neměla ani špetku empatie– nemohla pochopit, jaké to je zápasit snadváhou. Paní Jonesová si nedokázala představit pocity studu asmutek zneustálého boje spokušením. Jean vážila 97 kilogramů apaní Jonesová jí určila cílovou hmotnost 65 kilogramů. Jean to zaskočilo– jako dospělá nikdy tak málo nevážila. Paní Jonesová předpokládala, že Jean bude jíst jen povolené potraviny anic jiného.[4]

Za deset týdnů Jean zhubla odevět kilo. Měla ztoho radost, ale proces hubnutí byl technokraticky chladný akontakty mezi účastníky se nepodporovaly, takže se Jean cítila izolovaná atoužila si sněkým popovídat. Jestliže chtěla pokračovat vhubnutí apak si váhu udržet, potřebovala větší podporu amožnost otevřeně si povídat osvých problémech. Udělala tedy něco, co ještě nikdo neudělal. Pozvala kamarádky, které věděly, sčím se potýká, na večer smahjongem. Šest žen se tak sešlo pod záminkou hraní mahjongu, ale ve skutečnosti je Jean pozvala do bezpečného prostoru, kde se mohly navzájem svěřit, jak bojují snadváhou. Během večera si vyprávěly osvých nezdravých zlozvycích aotom, za co se stydí, anajednou se začaly cítit osvobozené. Pro všechny to byla první možnost, jak si otevřeně promluvit osvé váze– ato jen díky prostému pozvání. Jedna znich navrhla, aby se další týden sešly znovu, aJean ztoho pak udělala pravidelné setkávání. Na každé znich její kamarádky zvaly další kamarádky, ty pak pozvaly své známé aza dva měsíce už skupinu tvořilo čtyřicet žen, které se scházely dvakrát týdně.

Jean se nijak netajila stím, že není žádná odbornice. Byla obyčejná ženská zQueensu, neměla vystudovanou medicínu, ale rady lékařů utěchto žen stejně nefungovaly. Potřebovaly přesně takovou komunitu, která vznikne, když se dají dohromady lidé otevřeně diskutující osvých problémech. Časopisy, které Jean četla, ukazovaly život jako dokonalý sen, jehož lze jednoduše dosáhnout, ale reálný život byl mnohem komplikovanější. Všichni máme problémy, ať už je to úzkost zpráce, deprese asní související izolace, strach ozdraví, obavy zneúspěšného života, jako jsem měl já, nebo něco jiného, co je čistě vaše. Otom, jestli si dáme pár tabletek Xanaxu, přejíme se ze stresu či své problémy skryjeme, nebo zda budeme hledat řešení, rozhodují naše vztahy. Vtom spočívala krása Jeaniny skupiny. Jean poskytla lidem prostor, kde se mohli scházet, cítit se bezpečně, rychle si mezi sebou vytvořit důvěru anavzájem se podporovat. Vtom spočívá síla efektu komunity:

Pokud nám naše vztahy dodávají pocit, že jsme součástí komunity, výsledky se znásobují.

Zdálo se, že Jean dokazuje pravdivost slov našeho přednášejícího. Ženy by pravděpodobně trávily čas společenským setkáváním ujídla apředstíraly by, že je všechno vpořádku. Jean připravila podmínky, které změnily kontext aobrátily pozornost ke zdraví. Protože se setkání konala pravidelně dvakrát týdně, vznikl mezi účastnicemi pocit příslušnosti ke komunitě, jejímž ústředním tématem byly problémy sváhou. Místo aby se utvrzovaly ve zlozvycích, vytvořily systém podpory, který nikoho neodsuzoval. Každý, kdo se zúčastnil, měl znových vztahů, zvyků, myšlenek anávyků prospěch.

Na jednom takovém setkání Jean potkala Alberta aFelice Lippertovy, dvojici tak baculatou, že si sama dala přezdívku „nafukovací míče“. Po čtyřech měsících každotýdenního setkávání shodil Albert osmnáct kilogramů aFelice kolem dvaceti. Napadlo je, že by se Jeanin úspěšný nápad dal šířit komerčně aJean by mohla být veřejnou tváří společnosti. Po právním ustanovení Weight Watchers International se 15.května 1963 konalo první oficiální setkání. Na místo skapacitou padesáti osob dorazily čtyři stovky lidí. Za pouhých šest let se franšízy, které si Albert vysnil, úspěšně šířily, aúčastníci programu společně shodili 7 700 000 kilogramů. Vroce 1973 Jean aLippertovi oslavili desetileté výročí sdavem nadšených fanoušků ve vyprodané Madison Square Garden vNew Yorku. Měli být na co pyšní: společnost se rozrostla na 110 franšíz avydělávala 15 milionů dolarů ročně. Vroce 1978, pouhých patnáct let po založení, ji za 71 milionů dolarů (dnes by to vpřepočtu bylo 280 milionů) koupil slavný výrobce kečupu, firma H.J.Heinz.[5]

Hledání úspěchu skrze kontakty slidmi je očividně smysluplné. Všichni známe příběhy, ve kterých kontakty slidmi vedly ke změnám vosobním, společenském ipracovním životě, já jsem ale po neúspěšných pokusech změnit svůj život potřeboval něco víc než inspirativní historky. Chtěl jsem vidět důkazy, že zaměření na rozvoj osobních kontaktů skutečně funguje, anakonec jsem je našel ve vědeckých výzkumech, které by Jean jistě nepřekvapily.

Na začátku nového tisíciletí dosáhla epidemie obezity vAmerice nevídaných rozměrů adva vědci, Nicholas Christakis aJames Fowler, si položili otázku: je obezita ten typ epidemie, která přeskakuje zčlověka na člověka jako rýma, nebo jde očistě osobní věc zapříčiněnou jinými faktory, například dědičností anávyky? Odpověď změnila samotné základy našeho chápání lidských vztahů.

Vědci analyzovali data zdvaatřiceti let pozorování různých komunit azjistili, že pokud máte obézního kamaráda, pravděpodobnost vaší obezity se zvyšuje o45 procent, pravděpodobnost obezity vašich přátel, kteří dotyčného neznají, se zvyšuje o20 procent, iujejich přátel je to stále 5 procent.[6] Vliv každého znás sahá otři stupně dál, aplatí to mimo jiné ipro štěstí, manželství, rozvodovost, kouření nebo volební preference. Náš život je vedlejším produktem počínání nejen pěti našich nejbližších přátel, jak lidé rádi říkají, ale celé rozšířené komunity.

Člověk by na základě výzkumu řekl, že když dáte dohromady ženy, jež mají problémy sváhou, přiberou ještě víc, ale Jean místo toho pro svou komunitu vytvořila jedinečně upravený zážitek, který pomohl změnit téma konverzace. Místo aby mezi sebou účastnice šířily nezdravé návyky, zaměřily se na vzájemnou podporu. Od jedné kdruhé se tedy šířilo pozvání astejně se šířily inové zvyky, myšlenky apocit příslušnosti apřijetí. Je to jeden zdůvodů, proč jsou organizace založené na komunitě tak úspěšné.

Jsou-li návyky, chování aemoce skutečně tak nakažlivé, je pro nás nejdůležitější obklopit se lidmi, kteří mají potřebné vlastnosti ahodnoty. Až se ocitneme vjejich blízkosti, získáme tyto vlastnosti také. Ale tím bychom neměli skončit. Pokud tyto osoby seznámíme, mohou všichni pozitivně ovlivnit celou skupinu, ajak se jejich život bude zlepšovat, ten náš se promění ještě víc.

Právě tato myšlenka byla jádrem Garrisonovy strategie šíření protiotrokářského hnutí. Nestačilo lidem doručit noviny– musel je pozvat na setkání, spojit je pomocí společného zájmu apovzbudit je, aby na svou stranu získávali další lidi azároveň nutili politiky ke změně zákonů.

Garrison ajeho příznivci vytvořili systém přednášek, vjehož rámci vysílali své zástupce do měst na americkém severu.[7] Přednášející, kteří vté době riskovali, že je zabije rozvášněný dav stoupenců otrokářství, sdělovali posluchačům své myšlenky avyprávěli jim příběhy ilustrující, jak je samotná podstata otrokářství vpřímém rozporu stehdejšími křesťanskými ideály. Lidé zvali jeden druhého, scházeli se aotevřeně mluvili onespravedlnosti otroctví. Účastníci pak otevírali místní pobočky ašířili poselství hnutí dál. Města na severu začala pořádat jak místní setkání, tak výroční konference. Podpora díky tomu exponenciálně rostla. Odhaduje se, že během tří let mezi roky 1835 a1838 vzrostl počet protiotrokářských společností ve Spojených státech z225 na více než 1000 adohromady sdružovaly 250 000 členů.[8]

Když Garrison na schůzi AASS poznal Douglassovu výjimečnou schopnost přesvědčit dav, pochopil, že hnutí získalo unikátní příležitost. Douglass představoval to, čeho se otrokáři nejvíc báli– byl uprchlý gramotný otrok, který dokázal mluvit tak procítěně, že nikdo se srdcem na pravém místě nemohl ignorovat páchané zlo. Douglasse vyzvali, aby se stal mluvčím AASS, cestoval po severních státech ana setkáních působil na city irozum posluchačů. Douglass ve svých přednáškách ive své autobiografii přiznával, že je uprchlý otrok, avystavoval se tak velkému nebezpečí. Detailně aživě popisoval, jak ho jako otroka zneužívali atrýznili. Zknihy se stal bestseller alidé ji čtou dodnes. Do té doby věděli Američané ze severu ootroctví jen to, co jim řekli jižanští otrokáři, ati své počínání líčili jako laskavé aotcovské. Kdo ale slyšel nebo četl Douglassovo vyprávění, nemohl tvrdit, že je otrokářství laskavé.

Vznik dalších protiotrokářských společností ašíření jejich vlivu změnily postoj veřejnosti. Historička Manisha Sinha upozorňuje, že se protiotrokářské myšlenky šířily společností právě díky komunitní struktuře hnutí. Agitace abolicionistů vyšlapala vpadesátých letech 19.století cestu pro vzestup protiotrokářské republikánské strany azvolení Lincolna prezidentem. Pak na Lincolna během války tlačili, aby zrušil otroctví, aprezident nakonec vydal dekret ozrušení otroctví.

Ať už chceme dosáhnout čehokoli (změnit své zvyky, prosadit společenskou změnu nebo vybudovat úspěšnou kariéru či firmu), sami to nezvládneme. Spojíte-li lidi kolem jedinečného cíle, budou výsledky nakažlivé. Lidé kolem vás jsou zkrátka důležití. Váš úspěch (ať už to pro vás osobně znamená cokoli) závisí na tom, kým se obklopíte, protože lidé mají potenciál změnit směřování vašeho života– anaší společnosti.

Aprávě otomhle je itato kniha:

Nejuniverzálnější strategií úspěchu je navázat smysluplné vztahy slidmi, kteří mohou ovlivnit vás, váš život avšechno, na čem vám záleží.

Existuje mnoho teorií otom, jak prožít skvělý život ajak mít skvělou kariéru, firmu, jak prosadit nějakou věc nebo získat žádoucí návyky. Má-li ale být taková teorie užitečná pro všechny, neměla by vyžadovat vysokoškolský titul, spoustu peněz nebo „správný“ rodinný původ. Základem musí být něco, co máme všichni společné– co se nachází vsamém jádru toho, kým jako lidé jsme– aco se přirozeně vyskytuje vnašem chování ainterakcích. Sotva najdeme něco univerzálnějšího než naši potřebu kontaktu: umožnilo to ostatně přežití lidského druhu. Nejsme samotáři jako tygři nebo mořské želvy. Všichni do jednoho potřebujeme sociální interakci.

Právě proto byla Jean tak výjimečná. Poskytla ženám nejen návod na dietu, ale hlavně možnost scházet se anavazovat kontakty, atak navždy změnila jejich vztah kvlastnímu zdraví. Rovněž odpůrci otrokářství spojili své příznivce, sdíleli snimi své myšlenky, měnili jejich názory apomáhali jim zakládat vlastní skupiny ataké noviny. Mimo jiné tím změnili budoucí směřování Ameriky. Jean iabolicionisté zvolili ten nejlepší možný přístup.

Všimněte si, že ačkoli si historie pamatuje Jean aabolicionisty jako významné osobnosti, na začátku jejich cesty neexistoval jediný důkaz, že by měli uspět. Jean neznala celebrity ani slavné lékaře– byla kdysi, jak sama říkala, jen „tlustá hospodyňka“, abýt hospodyňka všedesátých letech znamenalo, že když si pronajala první kancelář, musel být na smlouvě podpis jejího manžela. Garrison auprchlí otroci jako Douglass, Harriet Tubmanová, Sojourner Truthová aHenry Box Brown nebyli bohatí, vlivní lidé, ani zvolení politikové. Neměli skutečnou moc, ale na tom nezáleželo. Místo toho dosáhli svých cílů tím, že ksobě sezvali další lidi aposkytli jim bezpečný prostor, kde se mohli dozvědět pravdu.

Jean ani abolicionisté se na svou cestu nevydali sprominentními lídry, politiky acelebritami za zády. Vliv získávali postupně, schůzku za schůzkou, během několika let, ale jak stoupala jejich reputace, rostla ijejich schopnost navazovat kontakty stěmi, kteří mohli zapůsobit víc. Za občanské války se Douglass dokonce bez ohlášení objevil uBílého domu aběhem několika minut se mu podařilo setkat sprezidentem Lincolnem.[9] Jean při příležitosti desetiletého výročí svých aktivit vystoupila vMadison Square Garden spolu se zástupem celebrit avlivných osob. Možná si říkáte, že podobných výsledků dosáhnou jen legendární osobnosti, ale ve skutečnosti nezáleží na tom, jestli jste odvázaný extrovert jako Jean nebo tichý introvert, který dává před světly reflektorů přednost klidu adobré knize. Extroverti se možná více zajímají onavazování kontaktů slidmi, ale introverti jsou často lepší vnavazování hlubších, smysluplnějších vztahů. Vtéto knize se zaměříme na přístup, který bude vyhovovat vaší povaze avašim zájmům.

Abolicionisté aJean nám ukazují, že náš život skutečně ovlivňují lidé, kterými se obklopujeme, ato nejen díky „nakažlivost“ zvyků achování, ale také protože svých cílů nejlépe dosáhneme tehdy, když můžeme mít hlubokou důvěru vlidi kolem sebe amůžeme se spolehnout na svou komunitu. Přesně tohle vyjadřuje rovnice vlivu: náš vliv je vedlejším produktem našich vztahů, důvěry ostatních lidí vnaše schopnosti apocitu sounáležitosti ve společné komunitě.

vliv = (vztahy × důvěra)pocit komunitní sounáležitosti

Jakmile jsem si to uvědomil, dal jsem si za úkol najít odpověď na následující tři otázky:

1.Co vybízí lidi knavazování vztahů? Jak získáme něčí pozornost natolik, aby se snámi chtěl bavit?

2. Co nás vede krychlému vybudování důvěry? Čím důležitější nějaký člověk je, tím méně budeme mít času: jak můžeme rychle navázat hluboký asmysluplný vztah?

3. Co lidem dává pocit komunitní sounáležitosti? Proč cítíte spřízněnost slidmi, které jste právě potkali poprvé, ajak můžeme pocit sounáležitosti využít při dosahování společných cílů?

Abych našel odpovědi, musel jsem nejprve pochopit, že vztahy nejsou konexe. Když se řekne konexe, představíme si charismatického člověka, který si šikovně anenuceně povídá se spoustou lidí apřidává si je na LinkedIn. Jestliže máte takovou povahu, pak získávání konexí– neboli „networking“– pro vás může představovat skvělou strategii. Pro nás ostatní (především pro introverty) je představa, že přijdeme za někým cizím, vybereme si téma rozhovoru, počkáme na okamžik, kdy se budeme moct přidat khovoru apohlídáme si, aby ztoho nebyl trapas, bohužel strašidelná. Má to svůj důvod: vpočátcích lidstva bychom jen málokdy potkali někoho cizího (pokud vůbec). Narodili bychom se vmalé komunitě aod dětství bychom všechny její členy znali, přinejmenším od vidění.

Problém networkingu je ten samý, na který naráží většina strategií úspěchu: pokud nějakou dovednost opravdu nenatrénujeme, je prakticky nemožné udělat zní zvyk, natož si ji ještě užívat. Networking je vhodný pro jednoho ze sta, ale my potřebujeme postupy, které budou fungovat bez ohledu na to, jestli jsme bohatí, jestli jsme introverti astydíme se, bez ohledu na to, kde žijeme ajakého jsme pohlaví arasy, akteré nás musí bavit, protože jinak je nebudeme používat. Přivádí nás to kjedné znejúčinnějších, ve všech ohledech lidských apříjemných strategií úspěchu, jaké existují: být součástí silné komunity.

Kdybyste se spojili sinspirativními auznávanými lídry ze všech oborů apotom je konzistentně propojili jednoho sdruhým, vznikla by ztakových vztahů vkrátkém čase komunita. Jak ukázala studie oobezitě, komunita vybudovaná zlidí, kteří mají vlastnosti, jež obdivujete, bude prospěšná pro všechny zúčastněné. Získáte nejen dovednosti apozitivní návyky voblastech, na nichž vám nejvíc záleží, ale ostatní členové komunity zase získají užitek tam, kde je nejdůležitější pro ně. Vydělají na tom všichni. Jean se zbavila nadváhy, ale kromě ní zhubly iostatní ženy ve skupině. Pro vás může mít získaná výhoda podobu úspěšné kariéry, akademických úspěchů, budete dobří rodiče nebo– jako vpřípadě abolicionistů– povedete úspěšný boj za nějakou záležitost morálky aetiky.

NETWORKING: NĚKOMU FUNGUJE, ALE VĚTŠINU LIDÍ NEBAVÍ

Jestli jste jako většina lidí, zachvátí vás při zaslechnutí slova „networking“ vzrušení zpotenciálních úžasných kontaktů, které budete moc navázat aposunout tak svou kariéru dopředu, najít si novou práci nebo se spojit snovými klienty, abyste splnili své prodejní cíle. Ne, dělám si legraci… jakmile většina znás zaslechne slovo „networking“, zmocňuje se nás hrůza. Ikdyž existuje spousta knih, seminářů aškolení, které nám mají pomoct ke zlepšení, ve skutečnosti je navazování konexí veskrze nepříjemné, nepříliš účinné avůbec všeobecně příšerné.

PROČ?

Dr. David Burkus, specialista na firemní psychologii aautor knihy Friend of aFriend…: Understanding the Hidden Networks That Can Transform Your Life and Your Career, strávil uplynulých patnáct let zkoumáním sociální struktury vztahů. Vysvětluje to následovně:

Když jste na networkingové akci se sto lidmi, jen hrstka znich budou vaše ideální pracovní kontakty. Kdyby to byli čtyři ze sta, museli byste si promluvit vprůměru spětadvaceti lidmi, abyste jednoho znich potkali, ato ještě předpokládáme, že se vám podaří zapříst dobrý rozhovor. Často se tomu říká „hra čísel“, ale chápat lidi jako čísla znamená dělat znich komoditu. Musíte pak co nejrychleji chodit od jednoho kdruhému, abyste našli jednoho člověka, se kterým se domluvíte na nějakém společném podniku. Pohled na lidi, unichž zcela chybí typ komunikace, jenž by vedl kvybudování důvěry ahlubšího vztahu, je skutečně zvláštní. Narcisističtí networkeři běhají od jednoho člověka kdruhému, strčí vám vizitku ještě dřív, než se vás zeptají na jméno, ave chvíli, kdy zjistí, že pro ně nemáte okamžitou hodnotu, jdou dál, protože jde očísla aoni potřebují splnit svůj cíl.

Je to jako Hunger Games, ale ne tak zajímavé ašance uspět jsou mnohem nižší.

Není divu, že Dr. Burkus dospěl knásledujícímu závěru: pro většinu znás je networking hrůza.

JAK ZLÉ TO JE?

Francesca Gino aTiziana Casciaro vypracovaly studii, vníž srovnávají asociace, které vlidech vzbuzuje networking za účelem obchodu, sasociacemi, jež vyvolává navazování sociálních apřátelských vztahů. Zjistily, že lidé mají obchodní networking podvědomě spojený stím, že se „ušpiní“ aže pravděpodobně budou mít nutkání se očistit. Upřátelských kontaktů takové pocity nemívají. Autorky usoudily, že „pocity ušpinění snižují frekvenci [networkingu] anásledkem toho ipracovního výkonu.“[10]

Dr. Burkus se domnívá, že profesionální networking působí nepoctivě, protože vněm chybí komunitní prvek. Většinu svých přátel jste potkali přes stávající přátele nebo aktivity azůstali jste přáteli, protože jste mezi sebou měli osobní vztah, ne obchodní.[11] Proto výzkumníci zjistili, že studenti ekonomické školy tráví na networkingových akcích nejvíc času slidmi, které už znají, přestože vědí, že by měli navazovat nové kontakty.

ZÁVĚR

Pokud se vám podaří networking optimalizovat, možná se doberete fenomenálních výsledků, ale těžko to bude tak příjemné azábavné, jako když se stanete součástí velké komunity postavené na silných vztazích.

Jako člověk vcentru této komunity nebudete potřebovat vyhrávat oborové ceny ani mít co nejlepší postavení. Vaším příspěvkem bude jiná, mnohem unikátnější hodnota: pozvánka. Koneckonců, když někoho pozvete, aby se sešel asmysluplně poznal sčleny vaší komunity, získáte mnohem větší vliv než laureát nějaké ceny nebo myšlenkový lídr. Stanete se ústřední osobností komunity, vníž mají všichni možnost uspět, apokud to uděláte správně, získáte důvěru apříležitosti, které vám umožní posunout svou kariéru, zpopularizovat své nápady, udělat reklamu svým výrobkům, rozšířit firmu nebo cokoli jiného, co je pro vás důležité. Náš potenciál nevyhnutelně roste spolu súspěšností asilou naší komunity.

Rád bych řekl, že jsem hned ze začátku usiloval otak vznešené cíle jako změnit smýšlení celého národa nebo dopomoci ke zdraví milionům lidí, ale ve skutečnosti jsem jen chtěl propojit osobnosti, jež jsem obdivoval. Na chudého osmadvacetiletého kluka to bylo nesmírně ambiciózní– pozval jsem koneckonců lidi, které ksobě lákaly iglobální značky, jež si je mohly dovolit marnotratně rozmazlovat. Nemohl jsem snimi soutěžit, tak jsem se ani nesnažil. Místo toho jsem si uvědomil, že pro ně musím zajistit unikátní zážitek, něco, co by je samotné nikdy nenapadlo. Protože většina si mohla dovolit luxus, dal jsem jim úplný opak. Poskytl jsem jim příležitost přijít ke mně domů, uvařit mi večeři, umýt nádobí avytřít podlahu. Nejvíc mě na tom pobavilo, že mi ještě poděkovali.

Uspěl jsem nikoli navzdory tomu, že umě museli udělat nějakou práci anezažili nic luxusního, ale právě proto. Zvhodně navrženého zážitku vyjdou všichni vítězně, aniž by musel být drahý. Mí první hosté byli lidé, které jsem znal– ane, nebyli mezi nimi držitelé Nobelovy ceny ani celebrity. Mí rodiče jsou imigranti, takže jsme takové lidi prostě neznali. Pak se to ovšem rozkřiklo azískal jsem pár zajímavých hostů. Časem jsem vylepšil proces vyhledávání azvaní hostů iorganizaci zážitku, aby se nikdo necítil přehlížený.

Během prvních deseti let jsem uspořádal stovky večeří apohostil tisíce lidí. Vdobě vydání této knihy je tato komunita osobností aktivní vdeseti městech atřech zemích astále roste. Než přišel covid-19, pořádali jsme každý měsíc čtyři nebo pět večeří, na které jsme zvali nové členy, apět nebo více kulturních událostí, na nichž se scházeli stávající členové aupevňovali své vztahy. Během pandemie jsme začali pořádat digitální události.

Table of Contents

O autorovi

Řekli o knize

Jak funguje vliv

Síla pozvánky