Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Aleš Novotný

JÁ, SMRT

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou Cosmopolis

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

obchod@grada.cz, www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 8599. publikaci

Ilustrace obálky Petra Trčková

Odpovědný redaktor Jakub Laxar

Jazyková úprava Lada Součková

Grafická úprava a sazba Typotext

První vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2022

Text © Aleš Novotný, 2022

Ilustrace obálky © Petra Trčková, 2022

ISBN 978-80-271-4986-5 (ePub)

ISBN 978-80-271-4985-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-3633-9 (print)

Věnováno mé sestře Báře.

Vždycky tu budeme jeden pro druhého.

PROLOG

1. ledna

Ta dívka nosila jméno Sabina Formanová.

A byla to právě ona, kdo pozdě odpoledne civěl na úzký sežmoulaný papírek, který svírala v prstech tak urputně, až jí zbělely klouby.

„Sabi, musel to napsat někdo z nás.“ Kamarádka, jež jí papírek do rukou vtiskla, zněla vyděšeně. V očích se jí zračil poplach, neklid natolik obnažený, že to vypadalo, jako by se měla každým okamžikem zhroutit. Ve vlasech se jí rozpouštěly sněhové vločky.

Sabina zůstala na dvě sekundy v transu, než její mozek vyhodnotil tu děsuplnou, nepokrytou výhrůžku, která vrazila do jejího vědomí jako přílivová vlna. Ucítila, jak ji pohlcuje strašlivá předtucha. Splašené srdce se jí marně dobývalo z hrudního koše.

Hrozba! Jasná, výstižná, vykřičník na konci jen dodával slovům na důraze.

Ale pak se dívka pomalu uklidnila.

Myšlenky jí uháněly tryskem vpřed a ztrácely se ve vzpomínkách, jedna stíhala tu druhou, až o sebe klopýtaly.

„Nemůžeš se se mnou rozejít… To tě radši zabiju…“

„Nikomu o tom neříkej,“ řekla kamarádce až mrazivě klidně. „Je dobře, žes to nikomu jinýmu neukázala. Jen mně.“

Měla silné tušení, kdo by za tím mohl být. Víc než to: byla si tím jistá.

„Nemůžeš mě opustit… Řekl jsem ti přece, že toho lituju…“

Stála ke kamarádce zády a vpíjela do sebe obraz, který nabízel výhled z jejího okna – neutěšenou oblohu se šedomodrým nádechem, jako by den tímto způsobem protestoval a odmítal začít; stromy v dálce pokryté sněhem připomínajícím oblaka cukru. Ulice venku byla opuštěná, ale udusaný sníh uchoval stopy všech, kteří tudy přes den prošli. Pochmurná lednová scenérie, bezbarvý svět. Všechna ta pustota a ponurost jí pronikaly do mysli. Náhle přestalo sněžit, třpytivá opona padajících vloček zmizela. Vánoce byly nenávratně pryč a zůstala po nich jen studená, nechtěná prázdnota.

„Patříme k sobě… Neudělal jsem to schválně…“

Sabina se otočila ke kamarádce. Ta vypadala překvapeně, obočí svraštěné na maximum.

„Ale…“ chystala se protestovat.

„Prostě to nikomu neříkej, jasný?“ Do svých slov vložila nepříjemný ráz, nekompromisní jako dopad gilotiny.

„Ale, Sabi, tohle už není sranda…“

„Poslouchej mě, krucinál!“ Musela zvýšit hlas, nechtěla být hrubá, ale potřebovala kamarádčinu plnou pozornost. „Nebudeš o tom s nikým mluvit. Ten lístek si nechám. Napíšeš si jiný. Napiš si cokoliv. Rozumíš?“

„Já…“

„Rozumíš?“ Otázka, která nenechávala prostor pro diskusi.

Dívka přikývla. Z tváře se jí však daly vyčíst obavy. Ani děs v jejích očích dosud nevyhasl. „Dobře. Ale proč by někdo něco takovýho psal?“

„Prostě na to zapomeň. A s nikým o tom nemluv. S nikým, jasný?!“

Kamarádka ztěžka polkla a téměř neznatelně přikývla na souhlas, přestože Sabinu stále propalovala zmateným pohledem.

Ta položila lístek na okraj stolu a znovu se zahleděla z okna.

Musel ho napsat někdo z nich. Nikdo jiný tam přece nebyl.

Sabině ta dvě slova na kusu papírku vnukla nápad. Uvědomila si, že ten plán, temný a nebezpečný, se jí nezjevil v okamžiku náhlého prozření, ale nějaký čas už v ní pomalu rostl. Jako by vše směřovalo k tomuto momentu. Po celé měsíce cítila smutek. A zlost. Stesk nejspíš zůstane její součástí už navždycky, ale mohla se aspoň pokusit zmírnit svoji zlobu.

Poslala kamarádku domů. Jakmile odešla, nahmatala Sabina pod postelí svůj deník a otevřela ho. Popadla propisku a začala psát slova, která budou jednoho dne číst kriminalisté vyšetřující vraždy. Nechala myšlenky poletovat jako netopýry za soumraku.

Sepsané věty za pár týdnů usvědčí vraha. Celá událost bude vypadat jako nějaká antická tragédie.

Když popsala několik řádků, její mysl se zahalila do vzpomínky na rozhovor, který kdysi vedla se svým kamarádem. Při západu slunce seděli na dřevěném molu vbíhajícím do rybníčku, máchali si nohy a dívali se, jak jim voda omývá bílá, zlehka se komíhající chodidla.

„Bojíš se smrti?“

„Ne, když smrt přijde, už to nejsme my. My existujeme jen v životě. Když žijeme, smrt není. Někde jsem to četla.“

„Zlobíš se, že se ptám?“

„Ne. Jak říkám, nebojím se. Smrt je nejjistější obranou proti všem bolestem a smutku. Život je krutější.“ Ucukla a vytáhla nohy z vody. Kamarád ji napodobil. Všimla si leklé ryby, která bezvládně plula po hladině. Zadívala se do jejího oka. Bylo žlutočerné a vypadalo jako malá napodobenina vesmíru.

„Takže se bojíš života?“

„Asi jo. Když žiješ, můžeš cítit bolest a smutek.“ Nervózně houpala nohama ve vzduchu.

„Takže se nebojíš života. Bojíš se bolesti a smutku.“

„Bojím. Bolesti a smutku se bojím ze všeho nejvíc… A udělala bych všechno pro to, abych nic takovýho necítila…“

ČÁST PRVNÍ

Sebevražedný sněhulák

1.

28. ledna

Byl pátek, sedm hodin ráno. Za svítání všechno působilo zaprášeně a křehce. Šedivé světlo vrhalo bledé stíny a venku panoval chlad. Svět byl pokrytý vrstvou sněhu a jemné krajkové vločky poletovaly řídce oblohou a snášely se na školní pozemky.

Paní Hartmanová, která byla ředitelkou zdejšího gymnázia už bezmála dva a půl roku, tu bývala vždycky první. Dodržovala totiž takový rituál: pokaždé na konci týdne přijela dřív než všichni ostatní – kolikrát ještě pořádně nevysvitlo slunce –, zaparkovala auto na své přidělené místo, vystoupila, zdolala schodiště a procházela se školními chodbami, doposud tichými, bez křiku a vzruchu studentů a učitelů. Žádné houfy žáků trousících se do tříd, žádné zvonění nebo shon, který provází každou přestávku. Panovalo tu nerušené, dokonalé ticho. A to milovala.

Svou výškou paní Hartmanová převyšovala kdejakého muže, i ve svém pokročilém věku si hlídala váhu a vždy nosila jednoduchý, ale elegantní účes. Ostré rysy dodávaly jejímu obličeji punc autority a za brýlemi v tenkých obroučkách, které jí ani za mák neubíraly na kráse, jiskřily ředitelce jasné, pronikavé oči. Obočí nosila vytrhané do klenutého oblouku připomínajícího křídla letícího racka a rty obvykle držela pevně stisknuté.

Její uvážlivost a světaznalost byla v místní komunitě pověstná, a ředitelka se hrdě hlásila k tomu, že vede tak významnou instituci, která připravuje studenty na vysokou školu. Gymnázium prosperovalo a hrdě dávalo na odiv své bohatství: vévodila mu rozlehlá knihovna napěchovaná tituly všemožných okruhů, úrovní vzdělání se řadilo k těm nejlepším v zemi, nabízelo i spoustu mimoškolních aktivit a jeho žáci každoročně získávali řadu prestižních cen. K tomu všemu se pyšnilo krásným, nově vystavěným hřištěm.

A paní Hartmanová si tu vydobyla postavení přísné, ale spravedlivé ženy, které jde jen a pouze o blaho studentů. Alespoň si to myslela. Všemu se snažila vtisknout řád, líbilo se jí, jak jím dokázala stmelit jednotlivce v celek. A každého, kdo se mu nepodvolil, čekal trest. Samozřejmě. Tohle všem žákům vtloukala, dosti neoblomně a za doprovodu varovně vztyčeného ukazováčku, do hlav a nestrpěla, když jí kdokoliv, byť slůvkem odporoval. Naučit studenty kázni, to bylo jejím posláním. Poukazovala na to při každé příležitosti, opakování je přece matkou moudrosti, a svůj monolog doprovázela dravčím pohledem jestřába hypnotizujícího svou oběť.

Teď právě vystoupala široké schodiště. Cupitala v lodičkách na nebezpečně vysokém podpatku, boty na naleštěné podlaze vrzaly, ve vzduchu se vznášela opojná vůně leštěnky. Ocitla se na chodbě, jejíž zdi byly lemovány skříňkami studentů, seřazenými před ní jako vojáci v pozoru. Prostory mezi nimi krášlila nástěnka s rozvrhy a termíny mimoškolních aktivit.

Všechno bylo tak, jak diktoval školní řád. Poslední dny však ředitelce Hartmanové na jinak dokonale pěstěném obličeji dělaly vrásky nebývalé výtržnosti. V jejím království k nim docházelo znepokojivě často a nejenže byly v přímém rozporu s nastolenými pravidly, ale vykazovaly přímo kriminální chování. A pachatel stále nebyl odhalen.

Před čtrnácti dny nějaký vandal znehodnotil stěnu školní budovy: postříkal ji červeným sprejem. Slovo KURVÁRNA se jí to ráno vpálilo do mysli a studenty přitahovalo jako světlo můry. Všichni hned tasili své mobilní telefony, aby si nápis zvěčnili a mohli ho sdílet na sociálních sítích, o nichž ředitelka smýšlela jako o zhoubě lidstva.

Pochopitelně se paní Hartmanová postarala o to, aby ta ohavnost okamžitě zmizela. Nařídila školníkovi, aby ten hnus smazal. Na vše samozřejmě musela dohlížet, protože ten věčně nespolehlivý školník s ošuntělými kalhotami, které se mu napínaly kolem zbytnělého pasu, kolikrát místo svých povinností jen lelkoval na chodbě a vyprávěl ty svoje otřepané košilaté vtipy.

Chtěla také zavolat na policii, šlo přece o vandalismus. Ale většina učitelů nad tím jen ledabyle mávla rukou. Tvrdili, že studenti jsou v pubertě, vymýšlejí různé neplechy a způsoby, jak na sebe upoutat pozornost, a navíc by prý policie takovou banalitu jen smetla ze stolu. Ředitelka to tedy neochotně nechala být. Protentokrát.

Jen tři dny nato někdo prohodil cihlu oknem její kanceláře. Když tehdy vstoupila do ředitelny, po zemi se válely střepy. Cihla a pár jejích odštěpků leželo na jejím stole, kde zničily zbrusu novou tiskárnu, na niž ještě ani nestihlo dopadnout smítko prachu. Tentokrát příslušné orgány informovala, ale jak se ukázalo, policie s takovou věcí nic nenadělá. Žádní svědci, žádný záznam, nic.

A minulý týden nějaký hajzlík nechal na chlapeckých záchodech v tělocvičně puštěné kohoutky – navrch přes umyvadla přehodil igelitové pytle, takže voda neodtékala, nýbrž se hrnula přes okraj ven a zaplavila celé WC i část chodby. Trvalo několik hodin, než se všechnu vodu podařilo odčerpat, prostory vysušit a vše uvést zpět do provozu.

Paní Hartmanová málokdy podléhala emocím, ale tehdy toho měla tak akorát dost. Policie jí vlažným tónem slíbila, že to podrobněji přezkoumá, ale nejspíš ji chtěli jen odbýt. Ona však hodlala pachateli zatrhnout tipec. Jaký by pak dala příklad studentům, kdyby takovouhle trestuhodnost nechala bez odezvy? Že zločin se vyplácí? Že zůstane bez trestu? V žádném případě. Ona těm ignorantům na policii ještě ukáže. Vždycky se mohla spolehnout na svůj úsudek. Vlastnosti člověka rozpoznala na první pohled a na sto honů. A v hlavě už se zaobírala pár kandidáty, kteří by ty zlotřilosti mohli mít na svědomí.

Ihned ji napadl Michael Hejduk. Ano, všechno ukazovalo na něj. Loni ho skoro vyloučili kvůli šikaně a znehodnocení školního majetku. Rodiče se jeho činy snažili omlouvat tím, že si jejich synáček prochází těžkým obdobím a nejspíš ho někdo vyprovokoval. No to určitě!

Nebo za vším stál Vojtěch Linhart, s tím klukem jsou pořád jenom samé potíže. Učitelé si stěžují na jeho nedochvilnost a spaní v hodinách. Ten v sobě nemá ani kapku zodpovědnosti. To, že je kapitánem fotbalového týmu za dorost a že jeho otec zastává vysokou právní funkci, neznamená, že mu všechno projde. Takovými studenty ředitelka nadmíru pohrdala.

Dalším adeptem, který se jí vloudil do mysli, byl Robert Kalina, mládenec s piercingem v obočí, s vytetovanou lebkou na paži a s řetězy kolem krku. Byla přesvědčena, že z toho kluka jednou vyroste grázl a kriminálník, už teď tíhl k ignorování zavedených pravidel. Naprosto beznadějný případ!

Až zjistí, kdo to udělal, a ředitelka nepochybovala, že viníka vypátrá, bude to pro něj mít dalekosáhlé následky.

Procházela chodbou, okny dovnitř vplouvalo předjitřní světlo a vykreslovalo obrysy školního dvorku, oděného v bílém hávu. Lavičky, hřiště, stromy a…

Paní Hartmanová se zarazila.

Co to má do háje zase znamenat?!

Udiveně hleděla na postavu stojící uprostřed bílého plácku. Zprvu si myslela, že je to uklízeč, ten slizký otrapa, co si své přerostlé hnědé vlasy sčesává na stranu, aby maskoval temenní pleš, ale mýlila se. Nebyl to člověk. Místo rukou klacky, místo nosu mrkev, místo očí štěrk.

Sněhulák.

Ten tam, když odtud včera odjížděla domů, přece ještě nestál. Ne, takového monstra by si byla určitě všimla. Někdo musel přelézt plot a postavit ho přes noc.

Byl velký, o maličko větší než dospělý muž. A dominoval celému prostranství.

Ředitelka přivřela oči a podívala se pozorněji. Toho sněhuláka někdo navlékl do šatů.

Do hajzlu!

To byla přece její sukně, tu jí manžel daroval na Vánoce, a halenka, tu si koupila loni v tescu!

Proboha, někdo se mi vloupal do domu, problesklo jí hlavou.

Na klacku, který představoval levou ruku, byla připevněna černá zbraň. Hlaveň mířila ke spánku. K jejímu spánku. Ten sněhulák měl její čepici, její šálu.

Kurva, kurva, kurva!

Sněhulákova tvář byla potřísněna krvavým cákancem.

Panebože…

Začalo zprudka sněžit.

Do mysli obestírané temnotou jí pomalu pronikal její vlastní výkřik.

2.

29. ledna

Daniela Steinerová projížděla lesem, aby mohla sledovat, jak se koruny stromů, obtěžkané popraškem sněhu, konejšivě míhají kolem oken jejího vozu. Mohla jet jinudy, ale tuhle cestu zbožňovala díky klidu, který jí poskytovala, díky téměř žádnému provozu, a hlavně díky stromům. Ty dokázaly tohle místo změnit. Obloha byla šerá, podmračená, bez slunečních paprsků, které by ji prozářily, a ve vzduchu se vznášela mlha, jež halila les do sinavého světla.

Daniele bylo čtyřicet jedna let, a přestože si umyté, bujné vlasy mimořádně nechala rozpuštěné, tmavě modré, téměř indigové oči a obočí si zvýraznila tužkou a na plné rty si nanesla rtěnku světlého odstínu, vypadala starší. V životě prožila nelehké okamžiky a to se na ní podepsalo. Obličej měla zbrázděný vráskami, zejména kolem očí a na čele.

„Jonáši, říkala jsem ti, aby sis vzal čepici,“ napomenula svého osmnáctiletého syna a ve zpětném zrcátku pozorovala, jak si rukou pročísl rozježené světle hnědé vlasy. „Seš pořád jak malý dítě.“

„Zapomněl jsem,“ zamručel nevrle Jonáš a pokrčil rameny. Dál to nerozváděl.

„Nechci, aby u nás bydlel,“ ozval se její syn Ondra, který seděl na místě spolujezdce. Ani se přitom nehnul. Na podzim oslavil jednadvacáté narozeniny a ještě donedávna docházel na vysokou školu v Praze. Ale studia zanechal v předposledním ročníku, protože došel k závěru, že ho univerzita dostatečně nepodněcuje a nenaplňuje jeho očekávání… nebo tak to alespoň zdůvodnil. Daniela běsnila jako šílená. Poslední rok a půl je navštěvoval jen velmi zřídka a teď se jí bude vměšovat do života a rozhodovat o věcech, do kterých mu nic není.

Navíc byla pořád naštvaná, protože nechal školy a před čtyřmi dny se jí jenom tak zničehonic objevil na prahu. Žádné pořádné vysvětlení, žádné vrátím ti všechno, co jsi do mě poslední roky, které se ukázaly být ztrátou času, investovala, což ji ovšem nijak nepřekvapilo. Ondra býval nezodpovědný, a když s ním cloumala puberta, měla problémy ho krotit. Jistá její část mu stále nedokázala odpustit, že když odjel studovat do Prahy, nechal ji tu samotnou s tou nezáviděníhodnou situací, se kterou se jejich rodina potýkala, a nikdy se jí během té doby nezeptal, jak to zvládá.

„Ondro, o tomhle s tebou už nehodlám diskutovat. Vilém a já jsme teď spolu a chci, aby se mnou i žil.“

„Nemůžeš jenom tak přivíst cizího chlapa k nám domů,“ zaprotestoval a bezděky zvýšil hlas.

„K nám domů?!“ vykřikla Daniela. „Dovol, abych se zasmála. Dýl jak rok ses tu pořádně neukázal, kolikrát jsem se ti ani nemohla dovolat. Nedávals o sobě vůbec vědět a přes prázdniny sis odjel za nějakým kamarádem do Jablonce, tak tu teď nemluv, jako bys byl součástí mý domácnosti! Začala jsem novej život. Budeš to muset respektovat.“

„A co Robi?“

„Mně Vilém nevadí,“ ozval se okamžitě Danielin nejmladší, teprve sedmiletý syn, usazený vzadu vedle Jonáše, a nahnul se mezi přední sedadla.

„Takže jsi ho zmanipulovala?“ ukázal ten nevděčník rukou na mladšího brášku.

„Ondřeji, já jsem nikoho nezmanipulovala. Robin si s Vilémem prostě rozumí, to je celý.“

„Mně se to nějak nezdá. Táta umřel před několika měsíci. Nemůžeš k nám tahat cizího chlapa,“ prohlásil rozhorleně.

„O svém otci nemluv… Nemluvíme o něm.“ Vyznělo to jedovatě a srdceryvně zároveň. „Vilém u nás bude bydlet a tím to končí. A pro kluky není zas tak cizí. Už se s ním párkrát viděli. Jen se v životě snažím posunout dál, ty bys to měl chápat ze všech nejlíp.“

„Tak promiň, že nechápu, když si po pár měsících od smrti svýho manžela přivedeš domů novýho chlapa.“ Ondra zuřivě gestikuloval.

Schylovalo se k jejich obvyklé rozepři, která vždycky přišla, jako když potemní obloha před bouří – nejdříve to vypadá nevyzpytatelně, ale pak se ozvou údery hromu a nebe křižují ostré blesky.

„S tvým otcem jsem nebyla šťastná už několik let. Víš moc dobře, co byl za člověka. Jak se ty poslední roky choval. A odmítám se s tebou o těchhle věcech bavit,“ reptala. „Odjels na vysokou, přerušils s námi veškerý styky. Takže mi teď neříkej, jak mám vést svůj život. Nemůžeš jenom tak přijet a přikazovat mi, co můžu a co ne. Radši se zaměř na svůj život a na to, co budeš dělat teď, když ses vykašlal na školu. Být tebou, hledám si práci. Nehodlám tě živit do třiceti.“

„No jo, pořád,“ odsekl stroze. „Už jsem něco hledal.“

„O tom jsem stoprocentně přesvědčená,“ opáčila suchým tónem prozrazujícím opak.

„Mámí, stavíme se cestou pro pizzu?“ ozval se Robin a naklonil se znovu dopředu mezi sedadla.

„Miláčku, nevím, musíme nejdřív tvému bratrovi Ondrovi pořídit boty a nějakou bundu, když se tu tak dlouho neukázal a nemá v čem chodit,“ pronesla s kapkou nerudnosti Daniela. „Sousedi by nás mohli ještě pomluvit, že si do domu taháme bezdomovce. A zlatíčko, sedni si pořádně, prosím.“

„Ach jó.“ Robin si povzdychl a znovu se uvelebil na sedadle.

„Mám boty i bundu,“ ohradil se Ondřej.

„Jo, bundu roztrhanou a boty samou díru. To je fuk, na tohle ti ještě peníze dám, ale na zbytek si musíš vydělat sám.“ Tónem, který nasadila, hádku ukončila. Jak strašně Daniela toužila mít zase v životě trochu klidu! Po tom všem… S Odrou nechtěla začít takhle.

Nastalo ticho. Autem se neslo jen hučení motoru.

„A co ty, Jonysi, chodíš pořád s Elou?“ vyzvídal Ondra a obrátil se na něj. „Vsadím se, že ti ještě nedala.“

Daniela pohlédla úkosem na nejstaršího syna, ale zároveň ve zpětném zrcátku sledovala reakci jeho mladšího bratra.

Jonáš jen pokrčil rameny. Jeho komunikace se poslední dobou omezila jenom na neverbální náznaky: na krčení ramen a nesouvislé mumlání.

„Co mu nedala?“ zeptal se Robin.

„Nic, miláčku, tvůj bratr jen blábolí,“ opáčila Daniela rozhořčeně a sežehla Ondru káravým pohledem.

„Prej byl na gymplu poprask kvůli nějakýmu sněhulákovi. Ředitelka si myslela, že se jí někdo vloupal do baráku a ukradl jí hadry. Ten sněhulák byl navlíknutej do skoro stejných, co nosí ona. Nakonec se zjistilo, že svoje má doma, takže někdo prostě sehnal hodně podobný oblečení, jaký sama nosí. Umím si představit ten její výraz, když toho sněhuláka viděla.“ Ondra se lehce zasmál. „A dokonce tam našli i bouchačku, ale nebyla pravá. Jen nějaká laciná imitace z hračkářství, ale ředitelka se málem připosrala. Vypadalo to, jako by si ten sněhulák prostřelil hlavu.“

„Do školy se můžou nosit zbraně?“ vyzvídal Robin s náznakem bázně.

„Nemůžou. Toho, co to udělal, určitě potrestají.“ Pokaždé, když Daniela mluvila na svého nejmladšího syna, zjihla. Ze všech tří jejích potomků trpěl kvůli otci nejvíc, takže mu všechnu tu bolest a ponižování chtěla vynahradit. „A ty nemluv sprostě,“ ucedila a věnovala Ondřejovi krátký peskující pohled.

„Volali policajty?“ vyzvídal Ondra, ignoruje matčinu výtku.

„Nevím,“ zahuhlal Jonáš a z okna přitom pozoroval míhající se krajinu. V očích se mu usídlil nepřítomný výraz. Ostatně myšlenky se mu toulaly bůhvíkde po celou cestu.

„Ty vole, Jonysi, z tebe člověk nic nedostane,“ postěžoval si Ondřej otráveně a pootevřel okénko. Do vozu se vehnala mrazivá zima.

„Co to děláš?“ vyjela na nejstaršího syna Daniela. Jakmile k němu obrátila hlavu, kola vozu začala najednou ujíždět na stranu a přední nárazník se stočil směrem k protijedoucímu autu. V panice dupla na brzdy a ucítila, jak se automatický protismykový systém rázně probudil k životu. Vrátila se s kiou do svého pruhu a instinktivně zpomalila.

„Do háje, chtěl jsem si jenom zapálit.“ Ondra pro názornost vytáhl z kapsy krabičku cigaret, přestože se druhou rukou úzkostně přidržoval dveří.

Daniela zhluboka oddechovala. Z rozšířených očí jí sršelo napětí. Rychle se otočila, aby zkontrolovala syny sedící na zadních sedadlech.

„Dobrý, Robine?“ ujišťovala se.

Nejmladší syn přikývl, ale tvářil se trochu ustrašeně.

„U mě v autě se nekouří,“ utrousila chladně. „A neměl bys kouřit vůbec. Tos utrácel peníze, co jsem ti posílala, za cigarety?“ Hladina zlosti v ní opět stoupala. Zloba zastřela strach, který ji před chvilkou zaplavil.

„Ale ne.“ Mávl Ondra ledabyle rukou a krabičku zastrčil zpátky do kapsy.

Rušné sousední město, kam auto pomalu vjíždělo, postrádalo nedotknutelnost a klid, jež nabízel les. Míjeli radnici, vzhlednou budovu z oceli a skla. A kousek od ní se k nebi tyčila kašna se sochami, pózujícími na zasněženém podstavci s rozličně složenýma rukama. Daniela měla pocit, že ji slepá nevidoucí očka svatých sledují jako ostříž. Ty obličeje s výrazy utrpení jako by se stáčely jejím směrem a připomínaly jí její vlastní bolest.

Zastavila na křižovatce a čekala, až se na semaforu rozsvítí zelená. Barva, kterou měly její šaty, když ve sklepě našla ležet svého opilého manžela.

Když tehdy scházela po schodišti do jícnu temného sklepení, každá část jejího těla se modlila k Bohu, aby byl skutečně mrtvý. A tehdy, při pohledu na jeho nehybné rozvalené tělo, uvěřila, přestože byla zapřisáhlá ateistka, že Bůh možná opravdu existuje.

3.

29. ledna

Aleš Šindler se utápěl v myšlenkách. Plíživě se mu vkrádaly do hlavy a hromadily se tam jako naplavené dřevo. Bylo jich tolik, že ho zahltily, nedovolily mu usnout. Úporně se o to snažil celou hodinu, ale neklidné úvahy ho vytrhávaly ze spánku a stahovaly ho zpátky do vědomí, kterému se tak usilovně pokoušel vyhnout.

Převalil se na druhý bok, pot mu stékal po zádech a vpíjel se do duchen. Topení jelo na maximum. Dva dny se nesprchoval, a přestože cítil svůj nevábný tělesný pach, neměl v úmyslu s tím cokoliv dělat. Neměl v plánu ani vstávat z postele. Chtěl jenom spát. Jenom to. Ale to jediné se mu nedařilo.

Byl kriminalistou na oddělení vražd a nedávno překročil třicítku. V současné době si vybíral dovolenou. Odkládal ji tak dlouho, až mu ji nakonec major Hartl, jeho nadřízený, přidělil. Je prý přepracovaný. Nevyspalý. Nepodává stoprocentní výkon. A navíc ta osudná chyba, které se dopustil.

Otevřel oči a zamžoural na budík. Půl třetí ráno.

Do prdele. Sakra už!

Trápila ho silná kocovina. Aleš dodržoval jedno pravidlo. V práci nikdy nepít. Ale když se po těžkém dni dotrmácel domů, alkoholem nikdy nepohrdnul. Potřeboval něco, co otupuje mozek a pohlcuje děsivé myšlenky. Něco, co mu dopřeje pár hodin bez krve, bez běhání ke státnímu zástupci a k soudu kvůli různým povolením, bez chladnokrevných vražd a několikahodinových výslechů, které častokrát nikam nevedou.

Ráno, než si nalil skleničku whisky, se začetl do sobotního vydání novin. To normálně nedělal, ale musel vědět, jak moc to novináři rozmázli. Velká chyba detektiva na oddělení vražd, tak zněl titulek. Slova mají moc. Zvlášť ta otisknutá. Ta slova pak čte celý svět. Jak mohl tušit, co se stane? Nemohl to přece předjímat. Ta holka očividně užívala nějaké omamné látky a trpěla paranoiou. Žádný podíl viny na tom, že ji někdo zavraždil, nenesl. Nebo jo?

Střetávaly se v něm různé emoce. Do mysli mu znovu vplouvaly strašlivé výjevy jejího zkrvaveného těla.

Nechtěl na to myslet. Valná většina jeho kolegů se ho zastala, novináři však přesvědčení o jeho bezúhonnosti nesdíleli. Jistý si nebyl ani on sám. Sice se snažil vsugerovat si, že jeho pochybení nebylo natolik vážné, navzdory tomu, jak fatálně byl dívčin osud zpečetěn, a tvářil se, že pro danou věc učinil maximum, ale někde hluboko uvnitř podléhal vtíravé myšlence, že se mohl snažit víc.

Ve skutečnosti neudělal vůbec nic. Předal dívce svou vizitku. Nejspíš svůj příběh vylíčila nějaké redakci, svěřila se jim tam se svým problémem, poreferovala jim o tom, jak ji policie odbyla, jak ji představitelé zákona nebrali vážně a považovali ji za nevěrohodnou. Zkrátka, že s ní nejednali, jak jim káže etický kodex, a ohrozili tak její život. Její život. Žádný už není…

Aleš tolik toužil po spánku. Nemůže být vzhůru napořád. Vyčerpání ho přece musí jednou dohonit, pohltit ho, unést ho do říše snění. Ale proč to zatraceně trvá tak dlouho?!

Třeba je málo opilý, už přece střízliví. Možná by nebylo na škodu doplnit hladinku. Jenže neměl sílu se zvednout a dojít si do kuchyně pro láhev.

Hned pod oním nelichotivým titulkem s tou příšernou fotografií se krčil krátký článek o výtržnostech, co se dějí na gymnáziu ve východní části města. Vyprávěla mu o tom jeho parťačka. Její strýc tam pracuje jako učitel a na jedné rodinné akci ji do všeho zasvětil. Posprejovaná zeď. Cihla prohozená oknem. A sněhulák na školním dvoře. Ten prý ředitelku skutečně vyděsil. Vyslýchal ji policista z obvodu, praporčík Šedivý, ale k ničemu to nevedlo.

Potvrdilo se, že oblečení, které pachatel na sněhuláka navlékl, je sice až znepokojivě podobné tomu, co ředitelka opravdu nosí, ale nejednalo se přímo o její šaty. Někdo jen koupil pár věcí shodného střihu a barvy, aby vyvolal dojem, že je celý výjev spojen právě s ní.

Strašná ženská, tahle Hartmanová. Pamatoval si na ni. Jednou ji sám vyslýchal ohledně nějakého závažného případu, který se udál kousek od jejího domu. Kdosi ubodal studenta přímo u fotbalového hřiště a na místě činu se tehdy našlo i nepatrné množství pervitinu. Docela poprask. Během výslechu k němu vysílala přísné pohledy a neustále se ujišťovala, že zločince dopadnou, jako by snad tehdy nevyvíjel dostatečné úsilí, aby viníka dostal a postavil ho před soud. Znal typ lidí, jako je ona. Mimořádně arogantní jedince, kteří odmítají akceptovat cokoliv, co se nevměstná do jejich absolutistických představ ideálu. Tvrdil jí do očí, že udělá vše, co bude v jeho silách. Maximum. A vraha tehdy opravdu chytil a byl za hrdinu. Nepochybil jako v případě zavražděné Lucie Seifertové.

Znovu se pohroužil do temných, neuspořádaných vzpomínek, které mu splašeně uháněly myslí. Jak přišla poprvé na stanici, její pohled, oči, jaké nikdy předtím neviděl. Plné čehosi, co zaboha nedokázal identifikovat. Volali mu z recepce, že tam na něj čeká nějaká dívka a že chce mluvit vyloženě s ním a s nikým jiným. Chtěla vyšetřovatele přes vraždy. Aleš si myslel, že disponuje užitečnou informací v nějakém jeho probíhajícím vyšetřování, ale mýlil se.

Když vešla k němu do kanceláře, s krátkým zaváháním se posadila na židli a rozmluvila se. A on vzápětí pochopil, že tu není kvůli žádnému neobjasněnému případu. Hlas měla jemný, ale prodchnutý třesem a nervozitou. Tvrdila, že ji někdo pronásleduje. Byla přesvědčená, že jí někdo usiluje o život. Před pár lety tu pobíhal pachatel, co znásilnil a ubodal hned několik mladých dívek. Ten však seděl ve státní věznici, o čemž ji vzápětí ubezpečil. Namítla, že by to mohl být jeho napodobitel. Sepsal s ní výpověď, ale ona svého stalkera nedokázala popsat. Jako by neměl tvář, tělo ani hlas.

Vypadala roztěkaně a byla celá pomatená. Ustavičně se kousala do spodního rtu, ustaranýma očima těkala po místnosti, hledajíc snad známky něčeho nadpozemského, a zase se vracela pohledem zpět na Aleše, jako by si pokaždé znovu všimla jeho přítomnosti, kterou mezitím vytěsnila z hlavy.

Zorničky měla rozšířené do velikosti kávových zrnek. Když si bezděky vyhrnula rukávy, všiml si, že paže má zjizvené spletí překřížených stříbřitých čar. Řezala se. Pravděpodobně feťačka, pomyslel si. Ano, ty neustálené, těkavé pohyby. Určitě se jí jen zmocnila paranoia. Někde si šlehla a blouzní. Jen ho otravovala a připravovala o drahocenný čas.

„Říkáte, že nevíte, jak ten člověk, který se vás snaží zabít, vypadá…?“ Nasadil trochu netrpělivý tón, ona jej však v rozrušení nezaregistrovala.

„Jo, je vždycky ukrytej ve tmě.“

Aleš ztuhl, cosi se v něm vzepřelo. Potřásl hlavou, jako by její odpověď pořádně neslyšel.

„Promluvil na vás někdy? Zaútočil na vás? Nebo vám nějakým způsobem vyhrožoval?“

Její ústa se nepohnula.

„Podívejte, slečno…“

„Vy mi nevěříte, že ne?“ Nervózně si z obličeje shrnula uvolněný pramínek vlasů a zastrčila ho za ucho. Něco v něm vybudilo myšlenku, že ta dívka je prchlivá, asociální a straní se lidí a že to, jak se osmělila přijít až sem, pro ni nebylo jednoduché. Přesto Aleš jejímu příběhu nepřikládal valný význam. Navíc byl silně přesvědčen, že je pod vlivem nějaké omamné látky.

„To netvrdím,“ oponoval. Tón hlasu ho však usvědčoval ze lži.

„Nemůžete to tak nechat. Musíte ho najít. Musíte ho zavřít, než mě zabije. Třeba měl ten vrah, co ho zavřeli, ještě komplice. Četla jsem o tom na internetu, nejdřív je znásilnil a pak zabil v nějaký temný uličce.“

Aleš sledoval dívčiny reakce, analyzoval výraz jejích očí. Každý pohyb jejího těla spolu s intonací a chvěním hlasu ho ujišťovaly, že ta mladá žena trpí halucinacemi.

Do chvíle, než objevili její mrtvolu. Měl ji řádně vyslechnout, brát ji vážně. Ale vypadala jako… jako levná prostitutka z dálnice. Laciný make-up, špinavé mastné vlasy, rozmazaná rtěnka. Nejspíš z nízké sociální vrstvy. Ale on je přece policista. Nikdo není víc a nikdo není míň. Neměl by lidi posuzovat podle majetku a financí. Udělal chybu, osudovou.

A když tehdy pohlédl na její ztuhlé tělo a nehybnou tvář, zamrazilo ho. Ústa měla otevřená, ztuhlá ve výkřiku, který nikdo nezaslechl. Stejný make-up, vlasy i odstín rtěnky. A oči, ty šokem vytřeštěné prázdné oči, jako by na něj přesto hleděly. Vyčítavě a zhrzeně, plny strachu, plny bolesti.

Trhnul sebou. Musel usnout. Na pár vteřin se mu podařilo zabrat. Ale zjistil, že ani ve snění není v bezpečí. Ty obrazy ho pronásledovaly až tam.

Kurva!

4.

30. ledna

Erik Kadlec vstoupil do domu, do světa bez příkras, kde mu všechno připadalo chladně anonymní. Nikdy dům, do něhož se před sedmi měsíci nastěhoval, nepovažoval za domov, jen za budovu, kde žije a přespává. Jeho matka zřejmě seděla u televize, jak jinak, sledovala nezáživný televizní pořad a až znepokojivě nahlas komentovala jeho nedostatky.

„Jsem doma,“ zahlásil čistě ze zvyku. Nezazněl v tom ani náznak radosti.

„Pocem,“ přivolala ho máma do obývacího pokoje.

Neochotně poslechl, nevrlý tón jejího hlasu signalizoval, že ho chce za něco peskovat. Možná za to, jak nesvědomitě umyl nádobí, napadlo ho.

Vpochodoval do místnosti. Obývák silně páchl po zažraném cigaretovém kouři. Byly v něm pouze předměty příznačné pro obydlí chudiny: žádné serepetičky, které by zjemňovaly nehostinné prostory. U stěny stály jen dvě vysloužilé staré skříně, u okna objemná zaprášená televize, v koutě se krčila jediná umělá kytka. Z vlhkých popraskaných stěn odpadávala omítka a obnažovala terakotové cihly.

Máma seděla rozvalená na gauči, v ruce držela ovladač. Podívala se na něj s mrzutým výrazem ve tváři. Na malém skleněném stolku, obsypaném drobnými částečkami popela, jak u televize divoce švenkovala cigaretou, trůnily dvě láhve s pivem. Jedna prázdná, druhá poloprázdná. Vzduch byl prosycen pachem jejího dechu.

„Nevynesls odpadky,“ ucedila chladně. Dlouhé mastné vlasy jí rámovaly podlouhlý obličej a kolem očí se jí zachytily žmolky po laciné řasence. Nikdy o sebe příliš nepečovala. „A kdes vlastně byl? U tý svý štětky?“

„Neříkej jí tak.“

„Můžu jí říkat, jak budu chtít. Co ty odpadky?“

„Udělám to potom.“

„Řekla jsem ti, do prdele, abys to udělal ráno, než se zase někam zdekuješ. Nebudu všechno dělat za tebe, krucinál,“ rozohnila se.

„Jde jen o smetí,“ odsekl. Nenáviděl její zhrublý hlas a nesnášel ji za to, že ona nebyla schopna snášet jeho.

„Seš jako tvůj otec. Pořád jenom samý výmluvy a kecy. Už se do hajzlu vzpamatuj!“ Vylovila z krabičky poslední cigaretu a nasunula si ji do úst.

„Tohle zas nebudu poslouchat já,“ utrousil a obrátil se k matce zády.

„Kam deš?! Ještě jsem kurva neskončila!“ okřikla ho stroze a napřímila se. Zapálila si cigaretu a nechala ji vsunutou mezi rty, takže když následně promluvila, pohupovala se jí v pravém koutku. „Ty malej drzej spratku.“

„Co ještě?“ zeptal se, když k ní stočil tvář.

„Dneska nikam nepudeš. Večer du ke kámošce, tak uklidíš barák. Nebudu pořád všecko dělat sama, hergot,“ vyjela na něj. Lačně do sebe nasávala kouř, jako by vdechovala kyslík na dně oceánu.

Erik si povzdechl. „Na to fakt nemám čas. Mám taky školu, chápeš?“

„Poslyš, hošánku, takhle se mnou mluvit nebudeš,“ ohradila se. Zakomíhala cigaretou v puse ze strany na stranu. Vstala z gauče a varovně na něj zamířila prstem. Odér jejího dechu k němu zavanul tak intenzivně, až se mu zvedl žaludek. „Jsem pořád tvoje matka.“

„Bohužel,“ ušklíbl se, dosti jízlivě.

„Cos to řek?!“ zaútočila hněvivě.

„Nic,“ odsekl. „Seš akorát zase ožralá, a to jsou teprve tři odpoledne,“ vytkl jí. Věděl, že by ji neměl provokovat, ale nemohl si pomoci.

„A co s tím jako uděláš? Udáš mě fízlům?“ Ta jedovatost a nepokrytá výhrůžnost v matčině hlase byly odporné, ze všech jejích obvyklých projevů jí na kráse ubíraly nejvíc. Zhluboka vyfoukla kouř. „Poslouchej mě, ty malej hajzle, jestli mě budeš zase srát, zamknu tě v pokoji.“

„Už jsi skončila? Můžu jít k sobě?“ zeptal se Erik tónem, kterým dal najevo, že na něj její výhrůžky neplatí. Máminu nevybíravému slovníku i hlasu drsnému jako smirek dávno uvykl a přecházel ho bez povšimnutí.

„Uděláš, co sem ti řekla.“ Neptala se ho – byl to rezolutní příkaz.

„Fajn, udělám to. Můžu už jít?“

„Táhni mi z očí, ty spratku.“ Znovu se uvelebila na gauči a mumlala si pro sebe nadávky na jeho adresu. Prostory zahaloval houstnoucí našedlý dým. Než Erik místnost opustil, byla v něm skoro celá zahalená. Cigaretový kouř se roztodivnými tvary vinul ve vzduchu a clonil ženě výhled na televizi. Jí to ovšem ani za mák nevadilo.

Mladík vystoupal schodiště vedoucí do patra k jeho pokoji. Rodinná roztržka, kterou právě absolvoval, tu byla na dennodenním pořádku.

Nenáviděl tenhle dům a opovrhoval svou matkou. A hlavně nedokázal strávit to, že je chudý. Byl přesvědčený, že byl celé dětství odkázán jenom sám na sebe. Žalostné stvoření v obnošeném oblečení, které nic nesmělo, nic moc nedostalo a znalo jen matčin hněvivý hlas. Každý den mu tuctem různých způsobů dávala najevo nechuť. A Erik velmi brzy, ještě jako malý capart, pochopil, že úporná snaha o její lásku byla marná.

Otce, který údajně matku opustil ještě před jeho narozením, nikdy nepoznal, ale předpokládal, že zdědil jeho rysy – mámě se totiž vůbec nepodobal. Jako kluk se na tátu ptával často. Přirozeně chtěl vědět, kdo to je, matka ho však pokaždé zpražila přísným pohledem, jako by pronesl vulgární slovo, a občas ho i uhodila, proto s vyptáváním po čase ustal.

Neznal tátovo jméno ani adresu. A matka mu po celý život vyčítala, že je samoživitelka, jako by to byl on, kdo se před devatenácti lety nechal zbouchnout. Neustále zdůrazňovala, jak se kvůli němu obětovala, jak si zničila život i figuru. Nikdy mu neprojevila lásku, kterou ostatní matky nepokrytě dávají svým dětem najevo, jen ho kritizovala, srážela mu sebevědomí, poukazovala na jeho nezdary, a nad úspěchy vždy jen ledabyle mávla rukou.

Erik prožil nekonečnou řadu stěhování a všelijakých životních otřesů, ty prostě život s jeho matkou provázely. Vzpomínky na jednotlivá místa se mu často rozmlžily a slily dohromady. Sídliště v Plzni, starý zpustlý dům u lesa v jižních Čechách nebo malý sešlý domek v Jihlavě. Občas zapomínal, který obchod patřil ke kterému zchátralému bytu či jaká hospoda se pojila s tím kterým squatem.

Kolikrát živořili na sociálních dávkách, nosil obnošené šaty z charity a několik dní si nedopřáli nic jiného než chleba s máslem a vodu.

Mladík vešel do svého pokoje a zavřel za sebou dveře. Složil se na otočnou židli před pracovní stůl, uvedl do chodu starý počítač a čekal, až naskočí operační systém. Na laptop si vydělal na brigádách v nemocnici jako zřízenec. Ten džob mu kdysi dohodila jeho přítelkyně Sabina. Její teta tam pracovala jako neuroložka. Byl jí za to neskonale vděčný. Zbožňoval tu brigádu, rád zabředal do rozhovorů s pacienty a zdravotní sestřičky si ho oblíbily. Ještě před Vánoci však byl nucen odejít. Přišla tam totiž jeho matka, opilá jak zákon káže, a scéna, kterou ztropila, byla pro Erika natolik zahanbující, že v sobě už nenašel sílu, aby se do nemocnice vrátil.

Proto tak toužil vymanit se z jejího dosahu.

A před měsícem se stalo něco, co tuhle změnu mohlo umožnit. Příležitost, jaká se nebude opakovat. Dostal nabídku. Nechal si den na rozmyšlenou, ale když toho večera dorazil domů a matka na něj žehrala, vytýkala mu, že přišel pozdě, uhodila ho za jakousi drobnost, bylo mu jasné, jak se musí rozhodnout.

Souhlasil.

A třebaže věděl, co všechno je v sázce a jak nebezpečné a šílené to bude, myslel jen na to, jak odtud vypadne a začne někde jinde.

A pro to byl ochoten udělat cokoliv.

5.

31. ledna

David Vaněk, navlečený vzimní bundě, která ještě víc zdůrazňovala jeho zavalité tělo, stál uschodů ke školní budově apsal mámě textovku. Poslední dobou sní trávil mnohem víc času než vpředchozích letech. Ode dne, kdy mu rodiče tu srpnovou neděli vkuchyni, kam se všichni usadili za jídelní stůl, sdělili, že jeho matce diagnostikovali rakovinu, ajeho svět se zhoupl jako paluba lodi za neúprosné bouře, se kní tak nějak automaticky přimkl. Povídali si uní vložnici, kde spobledlou, hubenou tváří aunaveným pohledem jenom seděla na posteli, opřená opolštáře.

Probírali spolu všechno možné, ale nikdy se byť jen slůvkem nezmínili ojejí nemoci. Tohle téma pokaždé obkročili, jako by šlo onášlapnou minu, azabrousili kosvědčeným jistotám jako škola, kamarádi nebo vaření. Přestože prostorem vibrovalo napětí, ta nechtěná pravda, oníž se báli promluvit. Přežije to jeho máma, nebo pro ni bude její osmnáctiletý syn brzy truchlit?

Na trávě se povalovaly hromádky sněhu, které školník odházel zchodníků, azem byla pokryta jemnou krustou ledu. Člověk musel našlapovat pomalu aobezřetně, aby neuklouzl aneskončil na pohotovosti se zlomenou nohou.

„Čau, Dejve,“ oslovil ho kamarád Kuba, který scházel ze schodů ausmíval se, zatímco po jeho pravici kráčel Jonáš, který se naopak kabonil jako bouřkové mraky. „Jdeš snáma dneska bruslit?“

„Nevím,“ opáčil David anaposled zkontroloval displej, jestli mu už máma odpověděla. Nic. Nejspíš po těch nových lécích, které jí předepsal doktor, okamžitě usnula.

„Taky nevím, jestli přijdu,“ prohlásil Jonáš nevrle. „Nemám na to náladu.“

„Ty vole, ty nemáš náladu na nic,“ kontroval Kuba uštěpačně. „Hlavně dneska doraž na trénink. Kluci jsou už dost nasraný, jak to flákáš.“

„No jo, stejně mě ten florbal moc nebere. AVrchlickej je strašnej čurák.“

„Radek je vpohodě. Jen ho prostě sere, že tam nechodíš, když potřebujem sudej počet, anavíc tu tělocvičnu platíme, abychom tam mohli hrát.“

„Ať si trhne, dělá, jako bysme hráli národní ligu, ty vole. Je to jen parta blbejch amatérů. Adáváme přece pár drobnejch, tak vo co jako de?“

„Prostě doraž,“ odmítl otom Kuba diskutovat aotočil se kněmu zády.

David tuhle jejich rozepři poslouchal už nejmíň počtvrté apokaždé usoudil, že vporovnání sjeho problémy řeší kluci blbosti. Pravdou bylo, že Kuba přišel oJulii aJonáš ztratil tátu, ale nezdálo se, že by nějak emočně strádali. Aspoň to tak Davidovi připadalo.

„Nevíte, proč Sabča zase nebyla ve škole?“ vyzvídal Kuba. Vylovil zkapsy naprasklý iPhone aněco do něj datloval. „Psal jsem jí na instáč, ale ani to nečetla.“

„Možná jí zas nebylo dobře,“ odvětil Jonáš aledabyle pokrčil rameny. David byl zmatený zjeho netečnosti, kterou uněj dřív neznal. Jonáš se poslední dobou mračil inad věcmi, kterým by se ostatní smáli. Pro nic se nenadchl, naopak všechno odsuzoval. Jediné, očem mluvil se zanícením, byla ta hra. Navíc měl David podezření, že se Jonáš Sabině vyhýbá. Když vstoupila do místnosti, on odešel, když se oní někdo začal bavit, on zmlkl, když navrhli, že uní přespí, on bez váhání odmítl.

„Nejspíš bych kní měl navečer skáknout, jestli je ok.“ Zasunul mobil do kapsy avšichni se vydali po chodníku směrem od školy. „Ajak je na tom máma, Dejve?“

David ztuhl. Samozřejmě, tuhle otázku slýchával často, kamarádi mu ji pokládali každou chvíli aon se na ně za to nemohl zlobit, vůbec ne, do jisté míry, někde vhloubi duše, ho dokonce těšilo, že se oněj bojí, ale on máminu rakovinu odmítal, stejně jako nechtěl skýmkoliv rozebírat své pocity. Proto vytasil svou rychlou anicneříkající odpověď jde to, aby se pokud možno vyhnul srdceryvým pohledům.

„Hej, hej, kluci!“ volal na ně holčičí hlas. Všichni zastavili, aby zjistili, že je dobíhá Bára, tváře růžové od mrazu.

Ačkoli by to David nahlas nepřiznal, kamarádka mu poslední týdny lezla na nervy. Při každé možné příležitosti začínala otom svém velkém rozchodu sVojtou Linhartem, jako by to byla učiněná katastrofa nedozírných rozměrů. Když do sebe vyklopila pár skleniček vína pochybné kvality, které většinou sama přinesla avětšinu ho taky sama spořádala, začala hystericky bulit avšechny objímat amezi vzlyky se litovala, jak je sama aže tohle si nezasloužila ataky že by měli všechny chlapy vykastrovat.

Sabina sElou ji utěšovaly, že Vojtěch je hajzl adebil aže jí nestojí za to, aby se trápila, akdesi cosi. Aten kolovrátek se otáčel víkend co víkend, ať už parta trávila čas uSabči nebo uKuby, takže Davidova trpělivost byla vystavena tolika zkouškám, že naposled, když ktomu došlo, se sbalil, vymluvil se na bolesti žaludku abez rozmyslu odešel.

„Čau, nemělas mít ještě tělák?“ zeptal se Kuba.

„Vykašlala jsem se na něj. Sabča stejně není ve škole.“

Bára byla takový Sabinin stín, co se jí táhl za zády skoro jako nepřirostlé siamské dvojče. Po Juliině smrti, kdy se Sabča na pár týdnů stáhla do nepropustné ulity, odmítala skýmkoliv mluvit aúplně vypustila společenský život, se Bára všemožně snažila vedrat ještě víc do její přízně. Hledala skulinky, aby si skrz Sabčinu neprostupnou skořápku prorazila cestu.

Podle Davida ucítila příležitost, jak nahradit Julii, na niž vždycky tak trochu žárlila, jelikož ji Sabina jakožto svoje dvojče přirozeně upřednostňovala, ateď, když byla zranitelná, opuštěná abez Julie, chtěla kámošce ukázat svoji nehynoucí podporu.

David Sabinu zbožňoval astejně jako ostatní, také on se vznášel vtom příjemném opojení, které její přítomnost přinášela. Jenže po tom, co se stalo minulý měsíc, začal ojejím přátelství značně pochybovat. To, co mu provedla, vnímal jako odporný podraz.

„Anevíte, kde vůbec je?“ strachovala se Bára. „Ani Erik nepřišel. Myslíte, že jsou spolu? Vůbec mi nedala vědět.“

„Nechápu, proč sním pořád je,“ utrousil jedovatě. „Akorát zní tahá prachy, to je celý. ASabina? Ta pořád dělá, jako by to nevěděla.“

Table of Contents

PROLOG

ČÁST PRVNÍ

1.

2.

3.

4.

5.