Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Natasha Lesterová

Skříň plná Diora

Z anglického originálu Paris Secret,
vydaného nakladatelstvím Hachette Australia
v roce 2020, přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA v Praze roku 2020 jako svou 7908. publikaci.

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Korektury Radka Klimičková
Odpovědná redaktorka Markéta Kovaříková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Paris Secret © Natasha Lester 2020
First published in Australia and New Zealand in 2020 by Hachette Australia, and in the United Kingdom by Sphere, an imprint of Little, Brown Book Group Ltd, London
Translation © Hana Sichingerová, 2020
Cover Design © Anna Ali, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-504-3 (ePub)
ISBN 978-80-7625-503-6 (pdf)
ISBN 978-80-7625-132-8 (print)

Prolog

Paříž, 12. února 1947

V impozantním domě číslo třicet na avenue Montaigne pomáhají Margaux Jourdanové do slonovinově bílého hedvábného saka z šantungu s prošívaným volánově rozšířeným šosem a černé vlněné sukně se sklady. Ta překvapivě sahá až do poloviny lýtek – skandální mrhání látkou ve světě, který ještě nedávno žil z přídělů. Kolem krku jí připnou šňůru perel a komplet završí kloboučkem s širokou krempou a černými rukavicemi. I v době znesvěcené válkou je pohled na ženské ruce natolik pobuřující, že nesmějí zůstat odhalené.

Madam Raymondeová s Margaux zatočí, jako by byla tanečnicí v hrací skříňce, a jednou krátce spokojeně pokývne. Pak jí ukáže, že se má z cabine vydat dveřmi do salonu.

Takto, na těle Margaux, se legendární Diorův kostýmek Bar vydává do nic netušícího světa.

Ve velkém salonu se elegantní Pařížané – Jean Cocteau, Michel de Brunhoff z Vogue, Marie-Louise Bousquetová z Harper’s Bazaaru – na sebe v davu mačkají tak těsně, až se skoro nedá dýchat. Někteří postávají u stěn, jiní lemují schodiště. Sháňka po vstupenkách na dnešní přehlídku byla tak velká, že je vychytralí překupníci prodávali žádostivcům za víc, než stojí na černém trhu máslo.

Salon zdobí tlumené odstíny perleťově šedé a bílé, které působí stejně nenápadně jako skrytý zip. Židle ve stylu Ludvíka XIV. s kulatými opěrkami, obrazy v pozlacených vyřezávaných rámech a lustry z období belle époque, to vše jako by dokazovalo, že se právě zastavil čas a je třeba zpozornět. Rozevřené vějíře šustí v předzvěsti potlesku a ve vzduchu jsou cítit parfémy, gauloisky a napětí. Všichni se chvějí nedočkavostí.

Margaux ladně kráčí salonem, slyší hlasité vzdechy a vidí, jak se hlavy diváků natahují dopředu a ruce jim cukají, jako by měly chuť pohladit křivky jejího kostýmu ve tvaru přesýpacích hodin z kolekce En huit. Dokončí promenádní kolečko a zmizí za šedou saténovou oponou. Za tou stojí Christian Dior – muž, který šije jako kouzelník a svými oděvy zcela promění svět módy. Kdykoli se od této chvíle v následujících osmdesáti letech někoho zeptáte, jakého zná módního návrháře, každý si jako prvního vybaví právě jeho. Ale to všechno teprve přijde.

Christian se na Margaux usměje. Přehlídka pokračuje. Není nutné říkat, že je velkolepá, to je očividné i beze slov.

Závěrečným vyvrcholením jsou pochopitelně svatební šaty. Když ji oblékají, Margaux se ani nehne. Potom se vrátí do salonu, a jak všichni prudce zalapají po dechu, v místnosti se najednou nedostává vzduchu. Margaux se totiž zjeví v čemsi, co připomíná rozvitou bílou růži utrženou v okamžiku skutečné dokonalosti. Takový dojem alespoň vyvolává její dlouhá nadýchaná sukně. Hedvábí se kolem ní bohatě či spíš rozmařile vzdouvá jako vlna optimismu a pak se zúží do pasu o obvodu pouhých padesát centimetrů, což je míra, kterou musí mít každá manekýna Christiana Diora.

Nikdo z diváků pochopitelně neví, že Margaux se k takovému pasu dopracovala léty strádání, že to je dědictví doby, kdy by podobná róba působila stejně neuvěřitelně jako slunce na půlnoční obloze. Ale připomínat si něco, co se stejně nedá vrátit, ničemu nepomůže, a proto se Margaux soustředí na své nohy a kráčí pomalu, aby měli všichni dost času pochopit, že vidí cosi výjimečného, ale zároveň rychle, protože než se unesený dav naděje, zmizí jako stín.

Mezi tolika lidmi není pro tuhle úžasnou sukni dost místa, takže zavadí o jeden vysoký bílý stojací popelník. Nikdo kromě Margaux si nevšimne, že se z něj na podlahu vysypal popel. Nikdo nevnímá ani to, že venku je čtrnáct pod nulou a Paříž celou zimu mrzne v poválečných přídělech elektřiny a nedostatku uhlí. Takovou moc mají Christianovy šaty.

Když Margaux odchází ze salonu, strhne se tak ohlušující potlesk, že by probral mrtvého. Jenže ona ví, že její mrtvé už neprobudí nic.

Manekýnky se vracejí do sálu a stavějí se do řady. Christian – nebo Tian, jak ho zná Margaux a několik málo vyvolených – se uklání a přijímá gratulace.

Z řady manekýnek si vybere Margaux, která má na sobě stále ještě svatební šaty navzdory skutečnosti, že sama nikdy nevěstou nebude, pozvedne její ruku ke rtům a políbí ji. „Magnifique,“ pochválí ji.

Christianova sestra Catherine Diorová políbí Margaux na tváře. „Byla jsi magnifique, chérie.“

Přistoupí k nim Carmel Snowová z amerického Harper’s Bazaaru a okouzleně přejede konečky prstů po Margauxině hedvábné sukni. „Drahý Christiane,“ pronese, „vaše šaty jsou něco úplně nového.“

A Margaux, jako by náhle dokázala věštit budoucnost, okamžitě ví, že odteď se bude o Christianově kolekci už navždy mluvit takto. New Look pro nový svět. Svět, v němž úmrtí, ztráta a zlomené srdce budou už napořád jen utlumenou emocí, a ne surovostí, která z člověka sdírá kůži. Život už nebude takový, jaký zažili v posledních letech války. New Look bude skvělým prostředkem zapomnění pro generaci, jež přežila válku a vůbec nic si z ní nechce připomínat.

Margaux je jediná, kdo si pamatuje. Skye, Liberty i Nicholas s O’Farrellem, ti všichni odešli, každý jinak. Už nikdy před nikým znovu nevysloví jejich jména. Nikdo si nepřeje slyšet jména obětí. Stejně jako nikdo nechce vědět, že Margaux má tak útlý pas, protože je obětí také.

Catherine vsune Margaux cosi do dlaně. „Tumáš, chérie. Připijme si šampaňským na…“ Zaváhá. „Na budoucnost?“

To slovo s sebou už navždycky ponese otazník. Margaux proto na budoucnost nepřipije. Raději připije na ně – na sebe, Catherine, Skye, Liberty, Nicholase a O’Farrella. A jak se napije, cítí, jak se jejich duchové zase shlukují kolem ní a jako každou noc v jejích snech prosí. Ale stejně jako nemohla udělat nic tehdy, když každého z nich viděla naposledy, nemůže pro ně udělat nic ani teď. Kromě toho, že se napije šampaňského, usměje a vykročí v šatech New Look do tohoto strašného nového světa, kterému nerozumí.

Část první

Skye

… v životě samotáře se vyskytnou vzácné okamžiky,
kdy se duše někoho cizího dotkne té vaší,
jako když se jednou za rok protnou hvězdy se Zemí.
On byl pro mě taková konstelace.

– Madeline Millerová, Circe

Kapitola 1

Cornwall, srpen 1928

„Je ti vidět spodní prádlo.“

Skye Penroseová věděla, že poslušná desetiletá dívka by po takovém napomenutí měla přestat metat hvězdy po molu v Porthlevenu jako kometa a urovnat si sukni. Místo toho se zastavila, změnila směr a vystřihla dva dokonalé přemety stranou směrem k chlapci, který promluvil. Setrvačností se k němu rychle přiřítila a prudce mu škubla za kalhoty, až mu je stáhla z pasu dolů a přitom utrhla nejméně jeden knoflík.

„A teď je vidět i tvoje,“ prohodila se smíchem. Okamžitě se chtěla dát na útěk, aby utekla před jeho předpokládanou pomstou, ale on se zatvářil tak ohromeně – vyvalil oči a ústa otevřel dokořán, až vznikl kroužek akorát tak velký, že by se do něj mohla trefit bonbonem, kdyby nějaký měla –, že se rozesmála a řekla: „Já jsem Skye.“

Natáhl si kalhoty zpátky a vykoktal: „Já jsem Nicholas Crawford. Těší mě.“ Mluvil zvláštně, slova spíš sekal, než kulatě protahoval, a přízvuk kladl na nezvyklé samohlásky, takže jí známá slova zněla cize.

„Říkala jsem si, že aby to bylo fér, neměl by jeden z nás vědět o tom druhém něco, co ten druhý neví o něm, jestli z nás mají být přátelé,“ vysvětlila Skye. „Takže jsem se musela podívat na tvoje spodní prádlo.“

Nicholas Crawford přikývl, jako by to bylo naprosto rozumné vysvětlení. Byl vyšší než Skye, měl téměř černé vlasy a pozoruhodné oči, modrošedé jako moře pod zataženou oblohou. Jeho oblečení bylo nažehlené a čisté, ne uličnicky rozevláté, jako ho měla Skye.

„Přátelé,“ zopakoval.

„Pokud umíš udržet tajemství.“

Zvědavost mu na okamžik zbarvila oči do akvamarínové. „A jaké tajemství?“

„To největší. Pojď, ukážu ti to.“

Chytila ho za ruku a vyrazila. Nezaváhal, neprotestoval, že by měl říct matce, kam jde, ani že se nemůže přátelit s někým, kdo mu z kalhot právě utrhl přinejmenším jeden knoflík. Rozběhl se a držel s ní krok, přestože vzhledem k jeho přízvuku a chování musel pocházet odněkud daleko od Cornwallu, kde pravděpodobně nikdo neběhá jen tak. Před radnicí společně zabočili doprava a běželi podél pláže, dokud jim cestu nezahradila na první pohled neproniknutelná kamenná zeď.

„Tudy,“ ukázala Skye na otvor dost velký, aby se jím dalo prolézt.

Na druhé straně zdi znovu údivem otevřel pusu dokořán a jí bylo jasné, že je ohromený přesně tak, jak doufala.

„Jsi první člověk, kterého jsem sem zavedla,“ přiznala.

„Proč mě?“

Přemýšlela, jak by mu to měla říct: Nikdy jsem nepotkala nikoho, kdo by se dokázal něčemu tak strašně moc divit. Nevyznělo by to hezky. „Napadlo mě, že se ti to bude líbit.“

Oba se museli otočit kolem dokola, aby viděli moře, které vlevo od nich bílým krajkovým lemem naráželo na útes, oblouk zátoky, kde se v mírném větru převalovaly vlny, a temnou rozeklanou jeskyni dole, která slibovala spoustu dobrodružných zážitků.

„Tohle celé je moje,“ pronesla Skye hrdě. „Vidíš ten dům tamhle?“ Ukázala na útes, na jehož okraji se v zemi svými základy jen taktak držel větrem ošlehaný dům. „Tam bydlím s mámou. A se sestrou. Do jeskyně se dá dostat jenom tou dírou v kamenné zdi nebo po cestičce, která vede dolů kolem našeho domu. Takže je to moje. A teď i tvoje.“

Nicholas nakrčil obočí. Sáhl do kapsy a vytáhl hodinky. „Jestli se se mnou chceš dělit o svou jeskyni, já se s tebou podělím o hodinky.“ Podal jí je. „Patřily mému tátovi. A předtím jeho tátovi.“

Prsty pohladila rytinu na pouzdru a otevřela ho. Uvnitř spatřila umělecky ztvárněné římské číslice a podivně pokroucený půlměsíc.

„Kde je tvůj táta?“ zeptala se.

„Tam.“ Nicholas ukázal na nebe.

„Nemusíš se o ně se mnou dělit.“ Vrátila mu hodinky, protože chápala, že je to ta nejdůležitější věc, kterou Nicholas má.

„Já chci. Můžeš je mít vždycky jeden den v týdnu.“

Znělo to hodně rozhodně. Tenhle dobře oblečený kluk, který asi ještě nikdy nevkročil na cornwallskou pláž, měl silnou vůli. A uměl běhat. A líbila se mu její zátoka.

„To si ale pro ně zítra budeš muset zase přijít,“ podotkla.

Přikývl.

„Chceš se kouknout dovnitř do jeskyně?“

Znovu přikývl.

Skye stála na vrcholku útesu, Nicholasovy hodinky držela pečlivě a bezpečně zabalené v kapesníku a dívala se, jak se její nový kamarád protáhl dírou ve zdi a vleče se dole po pláži. Těsně předtím, než zahnul k městu, se otočil a zamával. Skye udělala několik rychlých hvězd, protože doufala, že mu tím udělá radost. A potom zamířila na večeři.

Sotva Skye vstoupila do domu, udeřila na ni její o rok mladší sestra Liberty.

„Kde jsi byla?“ zaúpěla.

„Na pláži,“ odpověděla Skye.

Liberty se ušklíbla. „Ty jsi pořád jen na pláži.“

„Takže jsi mě mohla snadno najít.“

„Mám hlad.“

Než mohla sestře připomenout, že jídlo najde v kuchyni a nemusí na ni čekat, zahlédla přes Libertino rameno na stole rozloženou hru hadi a žebříky. Zlatí a zelení hadi se plazili k obrázkům zlobivých dětí a Skye se zkroutil žaludek stejně jako ti plazi, když si uvědomila, že by mohla posloužit jako předloha jedné z těch kresbiček. Slíbila Liberty, že si s ní odpoledne zahraje. Ale radostí z toho, že našla někoho, komu se zátoka líbí – na rozdíl od její sestry – stejně jako jí, na to zapomněla.

Liberty si všimla, kam se sestra dívá. Skočila ke hře a smetla ji ze stolu. Kostky zarachotily na podlaze a na okamžik přehlušily tiché hlasy z vedlejšího pokoje, kde se jejich matka věnovala nějakému klientovi.

„Udělám čaj,“ navrhla Skye. „A potom si můžeme zahrát.“

Liberty na to nic neřekla a Skye napadlo, že možná odpochoduje nahoru po schodech a bude trucovat ve svém pokoji, jak měla ve zvyku. Ale nakonec přikývla a na chvíli se rozhostil mír. Pily čaj, hrály a Skye se nehádala, když měla Liberty vylézt po žebříku, ačkoli špatně spočítala počet políček, o která popošla. A neřekla nic, ani když Liberty protestovala, že špatně počítá Skye, a přiměla ji slézt po hadovi dolů. Liberty vyhrála.

Následující ráno se Skye probudila už za svítání a v plavkách a s kapesními hodinkami pevně a bezpečně sevřenými v ruce netrpělivě čekala na Nicholase. Seděla v obývacím pokoji na lavici pod oknem, pozorovala svůj milovaný oceán a v duchu Nicholase přesvědčovala, aby hodil za hlavu slušné vychování a přišel už teď, i když bylo moc brzy i na snídani. Za hodinu se dole ukázala Liberty, a když spatřila Skyeiny plavky, zamračila se a zákeřně se do ní pokusila kopnout, ale Skye – která v tom měla spoustu praxe – jí lehce uhnula. Najednou se ozvalo zaklepání na dveře a Skye se rozzářila radostí. Očividně dal také přednost její zátoce před snídaní.

„Zlato, podívej se, kdo to je!“ zavolala matka z kuchyně od oprýskaného modrého sporáku Royal Windsor, na kterém míchala v hrnci kaši. „Do deseti nikoho nečekám.“

Skye už upalovala chodbou a otevírala dveře. Stál v nich Nicholas a žena, která majetnicky svírala jeho rameno. Skyein úsměv vyprchal.

„Tohle je ta holka?“ zeptala se žena.

„To je Skye,“ představil ji Nicholas.

„Ráda bych mluvila s tvou matkou,“ sdělila žena dívce.

„Pojďte dál,“ pozvala je Skye zdvořile. Jak otevřela dveře dokořán, olejové lampy z barevného skla – žily příliš daleko od města na to, aby měly v domě zavedenou elektřinu – zablikaly jako v předtuše potíží, které s sebou žena nese.

Vanessa Penroseová uvítala hosty v kuchyni, jež jako vždy voněla kouřem ze dřeva, francouzskými cigaretami a kávou. V dlouhé, nádherně vyšívané noční košili z černého hedvábí s nabíranými rukávy a hlubokým výstřihem vypadala nedostižně. Žena vedle Nicholase na ni zírala, jako by Skyeina matka metala po domě hvězdy a byly jí vidět kalhotky.

„Přišli jste na snídani?“ zeptala se Vanessa a přiměla ženu odtrhnout oči od její noční košile. „Ty musíš být Nicholas,“ pokračovala, „Skye mi o tobě vyprávěla. Já jsem Vanessa. Nebo paní Penroseová, co ti víc vyhovuje. Máš rád ovesnou kaši?“

Nicholas se konečně usmál. „Ano.“

„Ne, nemá,“ odpověděla žena.

„Mám. Mám hlad,“ namítl Nicholas s tím samým klidným odhodláním v hlase, jako když ve dveřích řekl: „To je Skye.“

„Skye má pořád hlad,“ řekla Vanessa Nicholasovi, „což znamená, že nemůže jít ven, dokud se nenají. Holt si budeš muset dát s námi.“

Skye se zahihňala a Nicholas si sedl.

„Já jsem Finella Crawfordová a vaše dcera dluží mému synovci omluvu.“ Nicholasova teta měla hlas jako rybářský háček, ostrý a zraňující. Měla stejný přízvuk jako Nicholas, ale z jejích úst to znělo spíš nepříjemně než zajímavě.

„Zničila mu pěkné kalhoty a ukradla jistý velmi cenný předmět,“ pokračovala teta.

Skye pod stolem natáhla ruku a vtiskla Nicholasovi do dlaně jeho kapesní hodinky. Doufala, že to pomůže.

„Díky,“ zašeptal.

Vanessa vzala z mísy pomeranč, rozkrojila ho napůl a vymačkala z něj šťávu. Nalila ji do sklenice a tu podala Nicholasovi. „Skye mi o těch kalhotách řekla. Knoflíky ti můžu přišít. Ale Skye rozhodně nekrade.“

„To se pletete. Ukradla mému synovci kapesní hodinky, které mu odkázal jeho drahý otec, můj bratr.“ Nicholasova teta si otřela oči kapesníčkem, ale Skye připadalo, že si ten výstup docela užívá.

„Ale já ty hodinky mám,“ namítl Nicholas a ukázal je.

„Záhada vyřešena.“ Vanessa rychle vymačkala ještě tři pomeranče a pak se posadila.

„Mrzí mě, že jsem ti utrhla knoflík u kalhot,“ omluvila se Skye chlapci a snažila se chovat co nejzpůsobněji.

„Knoflíky a Skye jdou spolu dohromady asi jako mořský vítr a upravené vlasy,“ prohodila její matka a krátce pohlédla na Finellin větrem pocuchaný účes.

Nicholasova teta změnila téma. „Slyšela jsem, že věštíte budoucnost.“

„Ano, to je pravda,“ připustila Vanessa.

„Moje švagrová by si ji chtěla nechat vyložit.“ Finella ze sebe ta slova vymáčkla s nechutí, jako by jí takový nápad připadal stejně odporný jako zvířecí trus. „Utrpěla velkou ztrátu – zemřel jí manžel, Nicholasův otec. Na radu lékaře jsem ji přivezla z New Yorku do její domoviny. Potřebuje mořský vzduch a odpočinek. Vzhledem k tomu, co přetrpěla, jsem ochotná jí tenhle rozmar tolerovat.“

Skyeina matka Nicholasovi pokapala kaši několika lžícemi medu. Liberty vytřeštila oči, když viděla, kolik ho dostal, a otevřela pusu, aby protestovala, ale Skye na ni zuřivě zavrtěla hlavou. Med představoval vyjádření solidárnosti, o které zatím nemohli mluvit. Liberty a Skye stejně jako Nicholas neměly otce.

„Vaší švagrové vyložím budoucnost pod podmínkou, že dovolíte Nicholasovi, aby si hrál se Skye,“ řekla Vanessa. „Myslím, že to bude dobré pro oba dva.“

Teta souhlasně přikývla, obrátila se k odchodu a na Nicholase úplně zapomněla, ale Skye problém vyřešila tím, že za ní nahlas zavolala: „Nicholas bude na večeři doma!“

V průběhu následujícího měsíce uvedla Skye Nicholase, který byl o rok starší než ona – bylo mu skoro jedenáct a přišel sem z města plného mrakodrapů –, do svého světa. V tůňkách na skalách hledali kraby poustevníčky i kraby říční a pak porovnávali, čí uteče rychleji, když je zase položí na písek. Z kamenů seškrabávali mušle a přílipky bok po boku s ústřičníky s červenými zobáky. Pátrali po mušličkách zavinutců, jejichž maličké broskvově zbarvené schránky se daly velmi snadno přehlédnout – o to byly cennější –, a přidávali je do Skyeiny sbírky.

Zpočátku s nimi chodila i Liberty, pronásledovala je po cestě, když sbíhali a klouzali dolů do zátoky, a přemlouvala Skye: „Slibuju, že tě nebudu kopat, když zůstanete doma a zahrajete si se mnou.“

„Pojď si radši hrát ven,“ namítala Skye, protože věděla, že se sestřině noze stejně většinou vyhne a že léto není čas, kdy by se mělo sedět doma.

Jenže skalní tůňky a mušle nebyly Liberty po chuti. Sedla si na pláž, k sestře se otočila zády a rozzuřeným pohledem sjela Nicholase, který jí nabízel toho největšího a nejrychlejšího závodního kraba. Nakonec Skye na sestru zapomněla a za hodinu si uvědomila, že Liberty odešla zpátky nahoru do domu bavit se se svými panenkami, které před přílipkami dávaly přednost čajovým dýchánkům.

Jednoho rána byla Liberty cestou dolů k pláži obzvlášť otravná. „Nenechávej mě tady samotnou,“ kňourala pořád dokola.

„Když půjdeš s námi, nebudeš sama,“ namítla Skye.

A tak Liberty šla, ale jakmile byli na pláži, strčila Skye do plavek na zádech kraba. Ten se vyděsil a Skye štípl.

„Ty potvoro!“ křičela Skye na sestru.

Liberty mrskla Skye do obličeje plnou hrst písku a rozbrečela se.

Skye se dívala, jak Liberty upaluje domů. Písek ji pálil v očích a svědomí sžíraly nadávky, které za sestrou křičela. Večer si se sestrou dvakrát zahraje žebříky a hady, slibovala si.

„Pojďme do jeskyně,“ navrhla Nicholasovi.

Přikývl a vydal se za ní.

V nejtemnějším a nejzazším koutě, kde nebylo nic vidět, si lehli na záda. Jen chvilku vydrželi být potichu a brzy se začali svěřovat s příběhy, které se nedají vyprávět za světla. Nicholas vyprávěl o svém otci, který zemřel „z přemíry emocí“, ať už to znamenalo cokoli. Jeho matka se potom zhroutila také z „přemíry emocí“, jen jiného druhu, ale ji poslali nejprve na lůžko a potom zpátky do Anglie – kde žila před svatbou –, a ne do nebe, kde by se setkala s manželem.

„Takže se teď o mě stará teta. Máma nikam nechodí, jen k tvojí mámě na vykládání budoucnosti,“ dodal Nicholas a Skye v jeho hlase poznala, jak hrozně mu to vadí: přišel o otce, matka se mu nevěnuje a zůstal v péči své tety.

Ženy Penroseovy se o něj postarají, slíbila si. Ale napřed mu musela vyprávět, kdo Penroseovi vlastně jsou.

„Žádné z dětí ve městě si se mnou nehraje. Ani s Liberty,“ dodala. „I proto, že máma věští budoucnost.“ Do jeskyně vtrhl poryv větru a vynutil si ze Skyeiných úst další doznání. „A protože Liberty a já nemáme tátu. Ne jako ty. My jsme ho nikdy neměly. Moje máma se nikdy nevdala. Jenže když má žena dítě, měla by být vdaná.“

Skye od jízlivých dospělých a škodolibých dětí celý život slýchala, že nemít otce, jako ho nemá ona s Liberty, protože se prostě někam ztratil, je hřích. Kdyby býval zemřel, bylo by to hrdinské, ale jeho pouhá nepřítomnost je proti Bohu.

Nicholas na to řekl: „Mně se líbí, že tvoje máma vykládá budoucnost. A mám ji rád. A ty jsi moje kamarádka.“

Nedlouho poté mohla Skye předvést Nicholasovi tu nejlepší věc na světě. Brzy ráno je Vanessa dovezla na travnatý výběh, který sloužil jako letiště, a ukázala na letadlo de Havilland Gipsy Moth.

„Dnešek je pro létání jako dělaný,“ pronesla.

„Létání,“ opakoval Nicholas s pohledem přilepeným k plátěnému dvojplošníku před sebou.

„Můžeš jít první,“ nabídla mu Skye.

„Nenechávejte mě tu samotnou,“ kňourala Liberty, ale Skye nehodlala sedět v autě se sestrou, která létání nesnáší. Místo toho se rozběhla vedle letounu, který poskakoval po zemi, až nakonec vzlétl do nebe. Nicholas jí v kukle, šále a kožené bundě na ochranu před zimou mával shora z předního sedadla otevřeného kokpitu a Skyeina matka seděla za ním u řízení.

Potom byla řada na Skye. Jakmile letoun vystoupal vzhůru, Skye převzala řízení – matka ji začala učit létat před šesti měsíci. Vanessa jí dávala pokyny prostřednictvím hlásné trouby, která spojovala sedadlo pasažéra se zadní částí, ale Skye už to skoro nepotřebovala.

Skvěle provedla obrat a potom udělala to, co předtím viděla dělat matku snad stokrát: nabrala vysokou rychlost a začala stoupat strmě vzhůru, až se letadlo ve výšce překlopilo na záda a jí se sevřel žaludek radostným vzrušením z toho, že právě zvládla přemet.

Slyšela Vanessu, jak udiveným hlasem říká: „Dávej pozor a řekni, kdyby sis nevěděla rady.“ Ale letoun Skye poslouchal jako hodinky. V pravou chvíli ubrala rychlost a upravila křidélka, aby zůstala ve vodorovné poloze. Letadlo se sneslo dolů ladně jako holubice a dokončilo perfektní kruh. Skye chtěla sama zkusit ještě výkrut po křídle, ale matku už takhle dost vyvedla z míry. Předala proto dozadu Vanesse řízení, aby přistála.

Jen co se letadlo zastavilo, matka ji vytáhla ven a přitom křičela: „Nevím, jestli ti mám vynadat, nebo se smát.“

„Já bych radši to druhé.“ Potom zavolala na Nicholase: „Viděl jsi mě?“

„To jsi byla ty?“ zvolal obdivně.

„To tedy rozhodně byla moje dcera,“ řekla Vanessa. „Chtěla mi dokázat, že už sama dokáže vzlétnout i přistát. Možná tě příští rok taky necháme vykroužit vlastní přemet, Nicholasi.“

Nicholas položil dlaně obou rukou na plátno letadla. „Vážně si myslíte, že bych to dokázal?“ zeptal se.

„Naučím tě to,“ ujistila ho Skyeina matka. „Myslím si, že máš pro létání vhodnou povahu – klid je ve skutečnosti důležitější než odvaha, ať už si o tom Skye myslí, co chce. Jsem si jistá, že by se od tebe mohla pár věcí přiučit.“

„Podle mě Skye nemůže naučit nikdo nic,“ namítl Nicholas. Vanessa se tomu zasmála a pocuchala mu vlasy: „Obávám se, že máš bohužel asi pravdu.“

Léto uteklo příliš rychle a jejich dny na pláži a lekce létání vystřídala škola, ale i ta byla najednou snesitelná, když Skye měla Nicholase za kamaráda. Potvrdilo se to hned první den po škole, když spolu vycházeli ze školních vrat a Skye uslyšela, jak se jí houf dětí jako obvykle posmívá: „Dcera čarodějnice! Ďáblice!“

Skye si přitáhla sestru blíž k sobě, když si největší kluk, syn řezníka, vybral Liberty jako nejslabší cíl, sebral kámen a hodil ho po ní. Skye kámen odrazila rukou a ani nemrkla, i když to bolelo a tekla jí krev. Liberty se dala do pláče.

Skye nepřekvapilo, když se od nich Nicholas otočil a vyrazil k posměváčkům. Čekala, že až uvidí, jak jí opovrhují, najde si jiné kamarády, takové, jejichž životy nejsou poznamenané nemanželským původem a čarodějnictvím.

Nicholas si stoupl před řezníkova syna a zdvořile pronesl: „Podle jedné legendy prý každému, kdo před ďáblicí řekne slovo ‚ďáblice‘, zčernají a vypadnou zuby.“

Kluk si přikryl pusu rukou, aby schoval mezeru po chybějícím zubu na jedné straně a zčernalý zub na druhé.

Po téhle příhodě všichni vzali na vědomí, že Skye a Nicholas jsou nerozluční kamarádi. A protože Nicholas byl nejchytřejší dítě ve škole, nikdo si netroufal zpochybnit, co řekl.

Odpoledne společně chodívali ke Skye domů a Nicholas se v kuchyni připravoval do školy. Když to udělal poprvé, Skye se ho na to vyptávala a řekla mu, že sama se pravopis nikdy nenamáhala učit.

„Copak ty odsud nechceš utéct?“ podivil se a potřásl hlavou. „Ty to asi nepotřebuješ. Ale já potřebuju mít jistotu, že až budu větší, budu moct jít, kam se mi zachce.“

Utéct. Skye těžce dosedla na židli, jak na ni plnou vahou dolehlo poznání, jak moc Nicholas nesnáší to, že musí být s tetou, která mu neprojevuje ani trochu lásky, a čekat, až se jeho matka zotaví. Od té doby nejenže sedávala s ním a učila se pravopis, ale občas si trochu procvičila i matematiku.

Rok jim tak rychle utekl a znovu přišlo léto. Zase trávili dny v zátoce nebo na letišti, kde jim Vanessa dávala lekce, či prozkoumávali pahorky a mokřady za domem. Skyeina matka občas o víkendu pořádala večírek a do Porthlevenu přijížděli báječní lidé, kteří přespávali v domě a zabrali i všechny volné pokoje ve městě. Skye většinu z nich neznala, ale to nevadilo. Bývaly to okázalé večírky, jako nečekaná letní bouře: elektrizující, vzrušující, nabité energií.

Vanessa pokaždé přemluvila Nicholasovu tetu, aby mu o víkendu dovolila zůstat u nich, a tak Skye a Liberty přenechaly své pokoje hostům a spaly s Nicholasem ve stanu na zahradě. Vykoupaly se, vzaly si ty nejlepší šaty, jaké měly, a Skye si dokonce vykartáčovala zacuchané tmavohnědé vlasy. Potom si i s Nicholasem sedli na lavici pod okno, odkud to celé mohli pozorovat.

Liberty, která večírky milovala, chodila domem, obdivovala šaty žen, naslouchala útržkům rozhovorů a dívala se tak žádostivě, až ji dospělí přizvali mezi sebe. Potom se celá rozzářila a konverzovala – a nikdo by nikdy nehádal, že je schopná strčit člověku za oblečení kraba –, dokud to dospělé nezačalo nudit a nevrátili se zase ke svému. Po takových večírcích Skye slýchávala, jak si její sestra večírky znovu přehrává s panenkami, přičemž hlavní roli dostávala tmavovlasá panenka, které říkala Liberty a která byla vždy středem pozornosti a všichni ji obdivovali.

Na jeden večírek, jenž se konal rok poté, co Skye poprvé potkala Nicholase, přišla Vanessa Penroseová později než většina hostů a vypadala úplně jinak, než ji Skye znala – s vlnitými, lesklými a téměř černými vlasy a těmi nejčervenějšími rty ze všech. Na sobě měla své „francouzské šaty“, jak jim říkala. Měly krémový hedvábný živůtek s hlubokým výstřihem do V a sukni ušitou z pštrosího peří nabarveného do různých odstínů krémové a zlaté. Odhalenou pokožku v dekoltu měl částečně zakrývat barevně sladěný šál, ale s ním se Vanessa neobtěžovala. Kombinace lesknoucích se vlasů, rudých rtů a originálních zlatých per byla tak působivá, že Vanessa Penroseová protančila celou noc.

Na všechny večírky chodil jeden muž, který se Skyeinou matkou pokaždé protančil víc času než ostatní. Skye se dívala, jak se na něho Vanessa usmívá – byl to jiný úsměv než ten, který měla vyhrazený pro své dcery nebo ostatní hosty. Tančili nádherně, jako filmové hvězdy, a dokonce i Liberty jen uchváceně seděla a tiše svou krásnou matku obdivovala.

Mužovy rty Vanesse zašeptaly cosi do ucha a Skye ten pohled už nemohla snést. Liberty si opřela hlavu o stěnu a spadla jí víčka, a tak jí Skye zabalila nohy do deky. Potom odešla s Nicholasem ven a vzdychla si.

„Kéž bych uměla taky takhle tancovat,“ posteskla si.

„Můžu ti to ukázat.“

„Ty umíš tancovat?“

Pokrčil rameny. „Rodiče po mně chtěli, abych se to naučil. Všichni džentlmeni prý umějí tancovat.“

Skye se zasmála. „Jenže džentlmen potřebuje k tanci dámu. A my oba víme, že podle místních holky Penroseovy žádné dámy nejsou.“

„Já si myslím, že ty jsi.“

Uklonil se před ní, přehnaně se rozmáchl a usmál a tím ji trochu zbavil rozpaků. Nedělal si legraci z její neohrabanosti, jen je oba vedl nocí bez mráčku, za níž zářil úplněk, a ukazoval jí, co má dělat. Garde jim dělaly stříbrné proužky světla tančící po moři pod nimi.

„Až budeme starší, musíme si to zopakovat,“ prohlásila Skye, když ovládla základy. „Vrchol útesu si zaslouží velkolepější šaty.“ Ukázala na ty své, jednoduché, bílé a čisté, ale postrádající kouzlo zlatého pštrosího peří.

„Co když se už nebudeme kamarádit?“ Nicholas se nečekaně zastavil.

Skye mu málem dupla na špičku. „Proč bychom se nekamarádili?“ Stoupla si vedle něho a společně se dívali dolů na oceán.

„Teta říká, že se brzy vrátíme do New Yorku. Musím tam nastoupit do školy, do stejné, kam chodil táta. Odjedeme, jen co se mámě udělá líp.“

„A udělá se jí líp?“ zeptala se Skye. Vídala Nicholasovu matku, když přišla k nim domů kvůli výkladu budoucnosti, a pokaždé jí připadala jako přízrak – bytost, která mohla kdykoli sklouznout do třpytících se vln a zmizet.

„Já nevím,“ přiznal Nicholas.

Tehdy Skye poprvé viděla Nicholase zaváhat. Vzala ho za ruku a stiskla mu ji. „Zůstaneš tady navždycky,“ ujistila ho. Koneckonců má matku, která věští budoucnost, takže to mohla prohlásit s částečnou jistotou.

„Doufám.“

Kapitola 2

Následující víkend prozkoumávali mokřady a dolů do zátoky moc nechodili, protože vítr se změnil v bouři a hrozilo, že lehce stavěnou Skye zvedne a odnese pryč. Mokřady se táhly asi půl míle za dům, a jak se s Nicholasem zatoulali dál než obvykle, objevili na konci pozemku polorozpadlou zeď.

Skye na ni vylezla, nahoře se postavila a začala přednášet verše ze Snu noci svatojánské, který právě probírali ve škole. Když recitovala verš, ve kterém Hermie lamentuje nad Lysandrovou zradou a jeho láskou k Heleně: Ó žel! Ty kejklířko, ty kazikvěte, ty krádce lásky, v noci přišla jsi, bys ukradla mi srdce lásky mé?, nechala se unést urážlivým ty kejklířko. V duchu si předsevzala, že to musí použít, až se příště budou hádat s Liberty, ale vtom se zapotácela a přepadla na druhou stranu zdi.

Přistála naštěstí v hustém přerostlém křoví, přesto na chvilku ztratila dech.

Nad zdí se objevil Nicholasův obličej a rozesmál se: „Tohle je poprvé, kdy vidím, že nejsi schopná slova.“

Podařilo se jí usmát se a zasípala: „Přelezeš na druhou stranu?“

Spustil se na zem vedle ní.

Když se Skye posadila, spatřila, že se ocitli ve ztracené zahradě, na místě, které čas a přerostlá vegetace schovaly před světem. Jestli tu někde stál dům, k němuž zahrada patřila, byl mimo dohled, což znamenalo, že ani je nikdo nevidí.

Na zemi před nimi ležela socha ženy v nadživotní velikosti, ta tam ale nespadla. Byla vytesaná jako spící, s jednou rukou položenou vedle snící tváře. Její tělo se obléklo do mechu a listí a místo vlasů měla trs kapradin. Byla to snad ta nejkrásnější věc, kterou Skye kdy spatřila.

„Vypadá jako ty, když spíš,“ řekl nečekaně Nicholas.

Skye zavrtěla hlavou. Nicholas ji viděl spát, když nocovali s Liberty ve stanu té noci, kdy se konal večírek, ale naprosto neelegantní Skye se nemohla srovnávat s kouzelnou kamennou dívkou, navždycky ztracenou v krásném snu.

Vtom její pozornost upoutalo cosi za sochou: jezero, velké skoro jako oceán, nad nímž visel provazový most. K hladině se skláněl závěs z větví, které vypadaly, jako by lovily zlaté rybky.

Skye se k němu rozběhla a jednou nohou si stoupla na most. Provazy zapraskaly, bylo jasné, že po mostě už dlouho nikdo nešel. „Co myslíš, že je na druhém konci?“ zeptala se, aby se vyhnula otázce, jestli je to nebezpečné, která se sama nabízela.

„Druhá strana nebe,“ odpověděl Nicholas a Skye se zasmála.

Našli jiný svět, schovaný v tom jejich. Svět, kde nejsou nemocné matky, kopající sestry, lidé z města, kteří pomlouvají, ani lepší školy v New Yorku.

Když byli v polovině mostu, tak se to stalo.

Skye uslyšela praskání, rychle se otočila a viděla, že Nicholasovi se pod nohama přetrhl provaz. Nicholas propadl skrz, ale rukou se stačil provazu chytit. Skye udělala to samé, protože celý most se najednou začal rozpadat.

Zábradlí mostu naštěstí vydrželo a poskytlo jim oporu. Nohama se máchali ve vodě, ale trup a hlavu měli nad hladinou.

„Budeme tam muset skočit,“ pronesla Skye klidně, jako by jí srdce nebušilo rychleji než vrtule letounu při vzletu. „Stačí si představit, že je to moře, a ne sliz.“ Přejela pohledem nechutnou zelenou vrstvu na hladině, pod kterou se mohly skrývat kdovíjaké odpornosti.

Nicholas zbledl a klouby prstů měl světlejší než kost. A potom se přiznal: „Neumím plavat.“

Skye měla pocit, jako by jí v břiše přistál kámen. „Ale umíš. Viděla jsem tě.“

A teprve tehdy si uvědomila, že Nicholase nikdy plavat neviděla. Ačkoli trávili v zátoce tolik času, když se Skye potápěla do vln, on se vždy ráchal na mělčině. Viděla ho ve vodě po kolena, ale nikdy nešel hlouběji.

„Brzy tam spadnu,“ oznámil.

Úplně poprvé zaslechla v jeho hlase strach. Proto udělala to jediné, co zbývalo. Pevně sevřela ústa, pustila se a spadla do vody.

„Můžeš ručkovat po provaze, dokud nedosáhneš nohama na zem,“ řekla rozhodně, jako by si byla jistá, že to bude fungovat. „Bude to bolet a udělají se ti puchýře, ale je to jediná možnost. Já poplavu vedle tebe.“

Nezmínila se, že to může být nebezpečné.

Nicholas začal ručkovat, jako by přelézal po provazovém žebříku na školním hřišti. Tam mu to šlo, takže tady by to mělo jít také, uvažovala Skye. Plavala vedle něho, jak slíbila, oči přilepené k jeho, hnědé upřené do modrých, aby mu dodala důvěru, že to zvládne. Jeho pohled ji ujistil, že jí věří.

Byli ještě daleko od břehu a Nicholas začal přivírat oči bolestí, protože měl od provazu dlaně celé rozedřené. Skye zkusila jednou nohou šátrat pod sebou, ale dno necítila.

„Už to není daleko,“ dodávala mu odvahu a on se dál snažil, jedno přehmátnutí za druhým, nezastavoval se, aby nabral dech, přestože musel být vyčerpaný a bolelo ho to.

Skye si byla jistá, že jestli tohle někdo dokáže, je to Nicholas. Liberty by to nezvládla a ani nikdo ze školy by na to neměl kuráž. Možná ani ona sama. Ale Nicholas se každý den probouzel v domě bez lásky, a navzdory tomu byl ten nejlepší kamarád, jakého Skye kdy měla. Když dokázal zvládnout takovou bolest, měl by se na mělčinu dostat, i kdyby mu docházely síly.

Po chvilce Skye zjistila, že nohou skoro stojí na písečném dnu. „Už se můžeš pustit,“ oznámila mu s úlevou. „Potom poskakuj, jako na skákací tyči. Budu ti přidržovat pusu nad hladinou.“

Pustil se hned, jak to řekla. Byl vyšší než ona, proto musel skočit jen několikrát a za chvíli už mohl jít. Brzy byli venku z jezera, leželi na břehu a ztěžka oddechovali.

„Nechápu, z čeho jsem tak zadýchaná,“ řekla nakonec Skye a natočila hlavu, aby viděla na Nicholase. „Co ruce?“ Ukázal jí je a ona se vyděsila. „Budeme mít pořádný průšvih.“

Ale Nicholas se jen usmál. „Aspoň se tě teď můžu zeptat na něco, na co myslím už od minulého léta. Naučíš mě plavat?“

„Zítra budeš mít první lekci,“ odpověděla Skye rozhodně. „Kdo kdy slyšel o někom, kdo umí tancovat, ale neumí plavat?“

„V New Yorku se tančí,“ pronesl s nóbl přízvukem a Skye se uvolněně zasmála. „V Cornwallu plaveme. Jsem rád, že jsem v Cornwallu.“

„Já taky,“ přiznala. Po chvilce dodala: „Proč jsi mi to nikdy neřekl?“

Zkoumavě si prohlížel puchýře na dlaních. „Protože by sis o mně myslela, že jsem ňouma.“

„Ňouma by se vylekal, spadl by do vody a utopil se. A mě by nikdy nenapadlo, že ty bys něco takového udělal.“

Ústa se mu roztáhla do úsměvu a Skye jeho výjimečný a vzácný úsměv zahřál u srdce.

Zvedla se. „Raději řekneme mojí mámě, aby ti ty ruce ošetřila. Plavat začneme zítra.“

Na Vanessu Penroseovou se naštěstí dalo spolehnout, že se nebude zlobit, když k ní bude dcera upřímná.

Jen řekla: „Nicholase nemůžeš učit plavat ty, Skye. Já s ním každé ráno zajdu na půl hodiny na pláž. Ty zůstaneš doma a pohlídáš sestru. A Nicholasově tetě řeknu, že má odřené ruce, protože mi jako pravý džentlmen naštípal dříví, a nic o tom, že se snažil zachránit z jezera, kde jste ve skutečnosti neměli co dělat. Vím, že je marné po vás chtít, abyste tam už nechodili, ale ať vás ani nenapadne tam chodit, dokud neuvidím, že Nicholas plave tak dobře, že by jezero dokázal přeplavat, kdyby v něm náhodou zase skončil.“

Zbytek odpoledne strávili doma, Nicholas si šetřil ruce a oba přes zeď poslouchali Vanessu a její zákazníky.

Posledním zákazníkem toho dne byla Nicholasova matka, a když přišla i s tetou, Nicholas vyskočil. „Pojďme se projít,“ navrhl.

„Ty nechceš vědět, co tvou mámu čeká?“ zeptala se Skye.

Zavrtěl hlavou.

Skye se zamračila. Kdyby zůstali a poslouchali, mohli by se dozvědět, jestli se zotavuje. Skye na jednu stranu doufala, že se nikdy neuzdraví, protože tak by Nicholas neodjel do New Yorku. Na druhou stranu si přála, aby paní Crawfordové bylo lépe, protože jediné, o čem Nicholas nikdy nemluvil, byla právě jeho matka. A Skye i svým dětským rozumem nějak vytušila, že za takovou mlčenlivostí musí být velká bolest.

A tak sešli dolů do zátoky a byli tam, dokud se na vrcholu útesu neobjevila jeho teta a s rukama v bok si zlostným pohledem nezměřila Nicholase a jeho obvázané ruce: „Nikdy jsem se nezavázala k tomu, že ti budu dělat ošetřovatelku.“

Skye se dívala, jak Nicholas odchází s dvojicí žen a jeho matka kráčí vedle něho, ale vůbec nemluví a syna před útoky tety nebrání, jen se blaženě usmívá, jako by byla právě dostala požehnání.

„Předpovíš mi budoucnost? A Nicholasovi jeho?“ zeptala se Skye matky, když se vrátila domů.

Matka se otřásla. „V žádném případě, Skye. A už to po mně nikdy nechtěj.“

„Ale proč?“

„Nemůžu ti říct nic, co by už dávno nebylo někde v tobě. Budoucnost není žádný slib, který se musí dodržet. Je to dějství, které se má odehrát. A možná už začalo.“

Skye se také zachvěla. Ještě nikdy z toho neměla strach. Z toho daru, který matka zřejmě měla, že viděla věci, jež se ještě nestaly, a předkládala je těm, kdo o ně požádali, jako maličkou mušličku zavinutce, která perleťovými rty šeptá svá tajemství.

Uběhl další rok. Skye bylo čtrnáct a začala každý měsíc krvácet. Nohy se jí protáhly, prsa a boky zaoblily a jediná místa, kde se cítila jako doma, bylo moře, když plavala, a nebe, když létala.

S Nicholasem teď pořád plavali. A s letadlem létala sama. Nicholas se brzy také naučil létat sám. Konaly se další večírky a Skyeina matka dál tančila s mužem, který jí šeptal do ucha.

Libertiny kopance byly stále přesnější a surovější, ale se Skye a Nicholasem trávila stále méně času a už jí jen málokdy vadilo, když ji sestra nechávala doma samotnou. Přidávala se k nim jenom tehdy, když chodili do ztracené zahrady. A i tam je často nechávala samotné a pouze seděla a očarovaně si prohlížela kamennou dívku se stejně zasněným pohledem v očích, jaký měla, když se dívala, jak matka tančí.

Jednou se jí Skye zeptala, na co při tom myslí. Liberty pokrčila rameny: „Na život,“ řekla, jako by to bylo naprosto zřejmé.

Než by riskovala, že se Liberty rozzuří, když řekne, co si myslí – život je v zahradě nebo v zátoce, ne v soše –, Skye raději pokrčila rameny a vrátila se za Nicholasem k jezeru.

Nicholasovi bylo tou dobou patnáct a se Skye se kamarádil už čtyři roky, ale ona měla pocit, jako by ho znala snad celý život. Nedokázala si vzpomenout na dobu, kdy nebyl tím nejzásadnějším v jejím životě, jejím oceánem a nebem.

„Kdykoli na tebe myslím, vybaví se mi modrá barva,“ řekl jí zvláštním hlasem, když se procházkou vraceli k jejímu domu po posledním dni ve škole. Měli před sebou další dlouhé léto. „Voda a vzduch.“

Usmála se, brala to jako ten nejhezčí kompliment. Pak se na něj podívala a v půli kroku se zarazila.

„Zítra odjíždím do New Yorku,“ oznámil jí zoufale. „Teta mi to řekla ráno u snídaně. Ale jen na šest týdnů. Musím složit zkoušky do školy.“

Šest týdnů. Jako by to byl rok. Všechno, co si představovala, že spolu budou v létě dělat, zmizelo, jako když rackové odlétnou do dalekých krajin.

Kopla do země, až si odřela černou barvu na botě. Slunce zmizelo, jako by ho zítřek zakryl černým mrakem.

„Vrátíš se, viď?“ Náhle dostala strach.

„Slibuju,“ odvětil.

Skye se dívala, jak odchází, stejně jako tehdy, když ho poznala, a on se stejně jako tehdy, předtím než jí zmizel z dohledu, otočil a zamával. Ačkoli byla na takové věci dávno velká, udělala hvězdu, jako by chtěla říct: nic se tím nemění.

Následující měsíc se snažila každý den létat, a protože v letadle nikdy nebyla s Nicholasem, na nebi jeho nepřítomnost nevnímala tak tíživě. Matka ji nemohla každý den na letiště vozit, a tak jí koupila kolo. Skye už uměla létat téměř tak dobře jako matka, ale ani jedna z nich si nebyla jistá, co by na to řekli ostatní piloti, kdyby zjistili, že Vanessa nechává svou čtrnáctiletou dceru létat samotnou, přestože neexistovala žádná pravidla, která by jí to zakazovala. Proto Skye, která byla stejně vysoká jako matka, nosila její kuklu a brýle a předstírala, že je Vanessa, a matka jako vždy věřila, že Skye nebude pokoušet meze svých možností.

Jenže léto bylo vlhké a mlhavé, jako by i nebe plakalo nad dočasně zpřetrhaným přátelstvím, a Skye nemohla létat, protože byla špatná viditelnost. Mnoho dní proseděla schoulená do klubíčka na lavici pod oknem a mračila se na počasí.

Liberty chtěla, aby si s ní Skye sedla na podlahu a s uchem přitisknutým na zeď odposlouchávala, jakou budoucnost matka zákazníkům věští. Skye odmítla. Jakým právem mají oni mít budoucnost, když Skye zbyla jen deštivá zamračená přítomnost? Liberty se ji pochopitelně pokusila za trest štípnout, ale pak změnila taktiku a bez mrkání na ni zírala, což bylo mnohem protivnější než fyzické násilí.

„Liberty, dones dřevo do koše,“ přikázala jí matka, když si všimla, co dělá.

„Proč zrovna já?“ odmlouvala Liberty.

„Skye ho přinesla včera.“

Když Liberty zmizela, matka uvařila Skye šálek sladkého čaje s mlékem.

„Otec Nicholase byl velmi bohatý člověk,“ řekla, když sypala lístky do konvice. „Až Nicholas dospěje, zdědí jeho podnik a podle mě ho taky brzy převezme.“

„Cože?“ Skye se náhle naprosto probrala.

„Jeho mámu už prý nikdo nedokáže vyléčit a teta se domnívá, že nastal čas soustředit se na Nicholase. Přeje si, aby měl patřičné vzdělání, a chce se zase usadit v New Yorku. Vzhledem k tomu, že je na tom Nicholasova matka tak špatně, teta v podstatě převezme její roli. Nicholas bude muset dělat to, co mu řekne.“

„Proč jsi mi to neřekla dřív?“

Vanessa se usmála. „Snažila jsem se tu budoucnost oddálit. Ale Nicholas si tenhle úděl v sobě pochopitelně nesl odjakživa. Teď je mu patnáct. To je věk, kdy už dědické právo a tradice hrají roli.“

Skye cítila, jak se jí oči zalily slzami. V tu chvíli se vrátila Liberty se dřevem. Užasle ho upustila na zem: „Už na tebe nebudu zírat. Slibuju.“

Skye si otřela oči. „Nebrečím kvůli tobě.“

Liberty přiběhla a sedla si vedle ní na lavici a Skye pocítila, jak má sestru ráda i přes její záchvaty vzteku, které mohly hravě soupeřit s cornwallskými bouřemi. Občas Liberty uměla být i velmi laskavá.

„Slíbil, že se vrátí,“ řekla Skye matce.

„Nevím, jestli se vrátí.“

„Nicholas nikdy nelže.“

V tu chvíli se matka posadila ke stolu a její důvěrně známé rysy pozměnil cizí výraz.

Skye držela Liberty za ruku. Sestra ji svírala svými prsty.

Když spatřila jejich propletené dlaně, matčina ústa se zvláštně zavlnila. „Přemýšlela jsem, že vás pošlu k tetě do Francie. Asi na půl roku,“ řekla najednou. „Chodily byste tam do školy. A naučily byste se od ní všechny ty věci, které vás já moc naučit nedokážu, ale ona v nich vyniká.“ Matka se předklonila a prsty Skye prohrábla rozcuchané vlasy. „Nikdy jsem se nestarala o takové věci, jako jsou účesy a bohaté rodiny, ale když teď vidím tvůj výraz, asi to začnu dělat.“

„Já do Francie nechci,“ namítla Skye.

Liberty se k ní přitiskla ještě o něco víc.

S tetou se viděly jenom dvakrát, když byly ve Francii ještě jako děti. A protože se matka za Skyeina a Libertina otce neprovdala, nebyla s nimi tato žena formálně nijak spřízněná. Skye zavrtěla hlavou.

„A už mám dost toho,“ pokračovala matka, „jak pořád vidím budoucnost ostatních, a nedělám nic s tou svojí – kterou, stejně jako pár dalších, například ty vaše, nikdy nebudu vykládat. Ráda bych dokázala to, co Amy Johnsonová, a doletěla do Austrálie. Prostě bych se sebrala a odletěla. Potřebuju vědět, jestli to dokážu. Rozumíte tomu?“

„Poletím s tebou,“ řekla Skye.

„Chci, abys místo mě dohlédla na Liberty. Kdybys zůstala tady v Cornwallu bez Nicholase, chyběl by ti o to víc.“

„Ale proč chceš letět do Austrálie?“ nechápala Skye.

„Potřebuju vědět, že to zvládnu. S Amy jsem se kdysi znala. Tehdy jsem byla lepší pilotka než ona. Ale ona nedávno dokázala vytvořit rekord do Moskvy a do Kapského Města. Co jsem dokázala já?“

Tehdy to Skye pocítila: bolest, kterou zatím neznala, protože pochopila, že život jejich matky v Cornwallu, s příležitostnými večírky a dvěma dcerami, má i své stinné stránky – neklid, prázdnotu a bezúčelnost.

„Ale…“ Skye nedokázala vyjádřit to, co chtěla říct. „Já jsem si myslela, že takhle to bude už napořád,“ vysoukala ze sebe nakonec.

„Nemůžeš pořád jen hledat mušličky, Skye.“

Jednoho rána šest týdnů po Nicholasově odjezdu překvapená Skye spatřila, jak po cestě dolů do zátoky schází nějaký muž. Teprve když došel až na pláž, si uvědomila, že je to Nicholas.

Jak může šest týdnů člověka takhle změnit? Byl vyšší, rozložitější, rysy mu ztvrdly a po těch chlapeckých nezbyla ani stopa. Stála, ani se nehnula, voda jí omývala kotníky a ruce měla založené na hrudi.

„Sedneme si do jeskyně,“ navrhla, když byl tak blízko, že ji slyšel.

Přikývl a následoval ji do jeskyně, kde se vzadu ve tmě položila na záda a on si lehl vedle ní.

„Příští týden nastupuju do školy v New Yorku,“ oznámil jí hlubším a mužnějším hlasem. „Teta chtěla někoho poslat, aby přestěhoval náš dům, ale vyváděl jsem jak Liberty a přesvědčil ji, že si musíme naše věci opravdu vyzvednout sami.“

„No, jestli ses choval jako Liberty, tak mě nepřekvapuje, že se ti to povedlo,“ řekla Skye a usmála se tak, aby to bylo znát i v jejím hlase.

Jeskyní se nesly zvuky jejich společného dětství: nekonečné dorážení oceánu na pláž, divoké dunění valících se vln, tříštění, když se rozpadaly. Na znamení protestu dovnitř vtrhl poryv větru – tohle nemůže být pravda. Skye na tváře tiše dopadaly kapky slané vody, tolik slz, až bylo divu, že se v nich neutopila.

Nějakou dobu ani jeden z nich nepromluvil. Leželi na zádech, bok po boku, ruce tak blízko, až cítila, jak mu z konečků prstů přechází energie do jejích. Zvedla ruku z písku, udělala kroužek z palce a ukazováčku a s druhým okem zavřeným se podívala skrz.

„Když jsem tehdy na molu před tebou udělala hvězdu, byl to jen jeden malý okamžik. Ale teď…“ Zlomil se jí hlas a pak roztáhla paže co nejdál do sebe. „Tenhle okamžik je strašně velký. Je tak velký, že si ho ani nedokážu představit a nechci ho vnímat. Je tak strašně velký,“ zopakovala.

Uslyšela tiché žuchnutí, jako by na písku vedle nich dívka dokončila hvězdu. Jejich hlavy se současně otočily za zvukem, ale kromě vzpomínky tam nic nebylo.

„Nechci odejít,“ řekl Nicholas tiše.

Skye se posadila, předklonila a prudce a dost možná i bolestivě Nicholase objala. On ji také sevřel svými pažemi a ona ucítila, že jeho tváře jsou mokré stejně jako její. Nato vyskočila na nohy a dala se na útěk. Cítila, že jí něco rozdrásalo hruď, a myslela si, že se oslepená slzami odřela o stěny jeskyně.

Běžela rychle, nohama bušila do písku až nahoru k domu a přes mokřad za ním. Až úplně na vrcholku kopce se zastavila a svezla na zem. Odtud shora viděla úplně všechno, ale Nicholase ne, a tak to odteď bude už navždycky.

Sáhla si na hrudník, ale žádnou odřeninu nenašla, i když to bolelo stále víc, tolik jako nikdy předtím.

Teta Sophie byla stejně energická jako Vanessa, ale city projevovala mnohem vášnivěji – polibky a objetí zakončovaly její věty častěji než tečky. Byla to ta nejelegantnější bytost, jakou Skye kdy spatřila, vždy oblečená v šatech od Schiaparelliové nebo Poireta. Liberty na ní mohla oči nechat, a dokonce i Skye se ve svém pokoji v bytě v Passy v šestnáctém obvodu poblíž Boulogneského lesíka snažila upravit si vlasy, aby se alespoň trochu přiblížily tetině velkolepému kaštanového účesu. Ale to byla v porovnání se vším ostatním, co se v Paříži stalo, jen drobnost.

První, co se změnilo, byla Liberty. Zapomněla na kopance do Skye. Usmívala se. Ráno se probudila a nemohla se dočkat, až půjde do školy. Nezůstávala celý víkend doma a raději chodila na návštěvy ke svým novým kamarádkám, dávala si s nimi zmrzlinu a procházela se po Jardin du Ranelagh. Stala se z ní dokonalá elegantní Pařížanka, skoro jako teta Sophie.

Skye ten přerod jen užasle pozorovala.

Druhé, co se změnilo, byl Nicholas. Skye mu psala skoro každý den. Nikdy neodpověděl.

Mýlila se, když si tehdy nahoře na kopci, kdy ho viděla naposledy, myslela, že ji to už nikdy nebude bolet tolik jako v tu chvíli. Ona bolest ale byla pouhé píchnutí. To, co cítila teď, když každý den procházela poštu a nic nenacházela, bylo zničující – jako hluboká, otevřená rána.

Teď to byla Skye, kdo zůstával sám doma.

A potom přišel ten strašlivý dopis adresovaný na její jméno. Dorazil na Svátek všech svatých, kdy je teta vzala vlakem do Deauville, protože doufala, že u moře se Skye zlepší nálada.

Jen co Skye vstoupila na pláž, slunce se schovalo za mraky. Zvedl se zuřivý vítr, který vzedmul vlny jako přízraky a postupně všechny lidi vyhnal z pláže, až zůstala jen roztřesená Skye. Teta s Liberty ji musely přemlouvat, aby šla také.

Nevěděla, co se stalo, jen něco tušila. Dopis, který na Skye čekal na stojanu v hale, když se vrátily, potvrdil její zlou předtuchu. Mraky, jež dokážou zahalit celé nebe a pohltit letadla, si vzaly Vanessu Penroseovou. Už se nikdy nevrátí.

Od té doby každý večer, když Skye zavřela oči, viděla svou matku, jak se řítí dolů do strašlivé nicoty. Přelezla si do postele k Liberty a obě ležely na zádech s otevřenýma očima, dokud je spánek neodnesl do říše nočních můr. Probouzely se s křikem a Skye v sobě dusila slzy, aby dodala odvahu sestře.

Změnilo se to, až když se Skye znovu vrátila k lekcím létání. Nahoře ve vzduchu cítila všude kolem sebe matčinu přítomnost, dokonce slýchala její hlas, jak jí hlásnou troubou šeptá: Mám tě ráda, Skye.

Skye si vlezla do sestřiny postele a nemohla se dočkat, až jí poví, co se stalo, a přesvědčí ji, aby s ní šla létat, aby to slyšela i ona. Liberty skopla Skye z matrace rovnou na podlahu.

„To bylo za co?“ nechápala Skye a třela si hlavu na místě, kde se bouchla o zem.

„Nechoď mi sem, dokud nenecháš létání,“ vyštěkla na ni Liberty.

„Já létat nikdy nepřestanu,“ namítla Skye důrazně. „Nech mě, abych ti ukázala –“

„Tak vypadni.“

Ze všeho, co kdy Liberty Skye provedla – kopání, štípance, zírání a reptání –, bolela tahle slova nejvíc. Skye se zvedla z podlahy, vyběhla z pokoje a odešla spát do vlastní postele.

Po téhle příhodě zase začaly trávit čas odděleně, Skye v leteckém klubu a Liberty s kamarádkami, které měly raději klábosení než letadla. Toho roku, když bylo Skye osmnáct, sestře oznámila, že z Paříže odjede a vrátí se do Cornwallu.

Liberty jako by posedl zlý duch.

„Tohle je náš domov, Skye!“ křičela Liberty, tváře rudé, pěsti zaťaté.

„Tohle je byt v Paříži. Ne domov,“ odpověděla Skye tiše a snažila se zůstat v klidu, protože předpokládala, že Liberty bude zuřit jen chvíli a zase se uklidní.

Liberty se místo toho prohnala chodbou, rozrazila dveře tetina pokoje a začala zplna hrdla ječet a vyžadovat po Sophii, aby Skye přinutila zůstat v Paříži, a splnila tak slib, který dala matce, že se o obě její dcery postará. Liberty vytrvale řádila celou noc, zasypávala Skye stejnou měrou nadávkami a výčitkami až do svítání, kdy Skye s žaludkem staženým strachy, že se kvůli ní sestra zbláznila, ustoupila a řekla: „Nikam nepojedu.“

Liberty nepoděkovala, jen se vrátila do svého pokoje, padla do postele a usnula. Zato Skye ležela ve své posteli a plakala, až měla oči tak opuchlé, že na ně neviděla, a límeček šatů tak nasáklý slzami, že by z něho mohla svůj žal přímo ždímat. Právě přišla o jedinou věc, po které opravdu toužila – vrátit se do zátoky v Cornwallu.

Z postele vstala až druhý den. Liberty s ní nepromluvila ani slovo. Když se večer Skye vrátila do svého pokoje, měla postel mokrou, jako by do ní někdo vylil džbán vody. Spala na pohovce.

Následující den měla Skye propíchnuté duše u kola, takže nemohla odjet na letiště. Liberty se na ni u snídaně celou dobu uculovala.

Další týden se ztratily dvě práce, které měla Skye odevzdat ve škole – studovala na univerzitě dějiny a jazyky –, a tak musela zůstat celou noc vzhůru a napsat je znovu. Liberty si pozvala kamarádku a smály se a povídaly si ve vedlejším pokoji tak nahlas, že se Skye dokázala jen stěží soustředit.

Když si za měsíc Skye duše u kola opravila, našla je proříznuté nožem.

„Proboha! To snad ne!“ zvolala Liberty, když jí to Skye ukázala.

Vrátily se zase zpátky ke svým já z dob, kdy jim bylo devět a deset, až na to, že od krabů za plavkami se posunuly k mnohem krutějším zlomyslnostem.

V den, kdy bylo Liberty osmnáct, napsala Skye vzkaz tetě, a zatímco byla sestra pryč, sbalila si věci do kufru, odešla na nádraží a odjela do Anglie.

Část druhá

Kat

Kapitola 3

Cornwall, červen 2012

Katino auto z půjčovny drkotalo po cestě, která vypadala, jako by ještě nikdy neviděla motorové vozidlo, a pomalu se blížilo k neobydlenému babiččinu domu. Stál na vrcholku útesu, hrdý a bez půvabu, jen ve společnosti větru, mořské tříště a racků – vykázaný na samý kraj světa. Nejbližší sousední stavení, ukryté v mokřadech za domem, leželo půl míle daleko.

Cesta končila, Kat zastavila, vystoupila a zavrávorala, jak se do ní opřel poryv větru, a na chvilku si pomyslela, že slyší, jak na ni syčí, že tu nemá co dělat. Třela si rukama paže a litovala, že se sem vůbec vydala a vzala si jen tyhle typické australské letní šaty.

Rychle doběhla na prkennou verandu, která si pod jejíma nohama skřípavě postěžovala. Zasunula klíč do zámku a cloumala dveřmi, dokud nepovolily. Zápach zatuchliny, jenž se jimi po desetiletích vyvalil, jí vyrazil dech. Co to právě pustila ze řetězu?

Nebuď blázen, okřikovala se nejprve v duchu a potom i nahlas a doufala, že se minulost, kterou vyrušila, zase stáhne a velení převezme současnost.

Vstoupila do kuchyně, z níž se do všech stran nabízel nádherný výhled na širý oceán. Lavice pod oknem vypadala lákavě a navzdory tomu, jak byla zaprášená, dostala Kat chuť se na ni posadit a dát si čaj. Na plotně ale našla jen starodávnou konvici na ohřívání vody a původní kamna byla pouze na dřevo. Raději by se měla věnovat tomu, o co ji poměrně nečekaně poprosila babička Margaux.

Kat létala ze Sydney do Evropy několikrát do roka, aby se setkala s kolegy textilními konzervátory z Muzea Victorie a Alberta a také tu přednášela příspěvky na konferencích a sympoziích – jako minulý týden –, ale ještě nikdy si neudělala výlet do Cornwallu, aby se na tenhle dům podívala. Ještě před třemi dny totiž netušila, že existuje.

Margaux jí volala do Londýna a vysvětlila, že správce domu z Porthlevenu, který se zřejmě o dům dosud staral, už je příliš starý, a navíc několik měsíců nemocný a nezastane práci jako dřív. Nevadilo by Kat, kdyby se tam zajela podívat?

Kat tak vyvedlo z míry, že její babička vlastní v Cornwallu dům, až do telefonu koktala jen napůl srozumitelné věty, a kromě informací, že dům byl koupený před desítkami let a kde je schovaný klíč, toho moc nezjistila. A teď ji úplně stejně vyvedlo z míry, když si uprostřed obývacího pokoje uvědomila, že dům je plně zařízený a vybavený nábytkem – ale jako skanzen.

Vše kolem ní pocházelo z dvacátých a počátku třicátých let, jako by ten, kdo tu žil, jednoho dne odešel s úmyslem se vrátit, ale někde se navždycky ztratil. Červený kartáč na vlasy z celuloidu ve stylu art deco osázený třpytivými sklíčky, úžasný modrozelený smaltovaný kartáč na šaty, krabička plná bižuterie, noty na pianu, které čekají, až podle nich někdo zahraje. Kat láskyplně pohladila troubu gramofonu. Učarovalo jí jemné skládané okruží na smaltovaném přívěsku mosazného náhrdelníku a nakonec odfoukla závoj prachu ze sbírky kouzelných petrolejových lampiček v různých odstínech zelené. Všechno to leželo přichystané pro okamžik v minulosti, na němž kdysi zřejmě někomu záleželo.

Na chvilku si představila, že lampičky svítí, na gramofonu leží deska, ona si na krk připevňuje náhrdelník a vrací se do doby dávno minulé, ale nedělá chyby a může minulých pár let prožít znovu s výhodou současných zkušeností. Náhle se zachvěla, jako by pouhé pomyšlení na to, že předměty rozložené kolem použije, vyrušilo okolní duchy. Proč ti duchové vůbec utekli? A proč Margaux tohle stavení koupila, když to je spíš mauzoleum než dům?

Kat se přiměla přejít do dalšího pokoje, otevírala a zavírala skříňky a nahlížela do zásuvek. Nenašla žádné stopy po myších a jen pár pavouků, většinou dávno mrtvých, a brzy ji zase pohltil vír otázek. K čemu je dům, ve kterém nikdo nebydlí? Byla tu babička vůbec někdy? Rozhodně ne v uplynulých třiceti devíti letech, co je Kat na světě. Napadlo ji, že by měla babičku přesvědčit, aby dům prodala.

Přemýšlela o realitních makléřích a stěhování přes hranice a během toho došla do posledního pokoje, úplně prázdného kromě několika skříní. Otevřela dveře jedné z nich a zaútočila na ni záplava sytě červené, následovaná zábleskem růžové a paprskem slunečnicově žluté. Pomalu sáhla dovnitř. Rukou nahmátla látky, drahé látky: nadýchaný tyl, třpytivé flitry, šustivé hedvábí.

Vytáhla jedno ramínko a to, co na něm viselo, jí vyrazilo dech. Dlouhé červené šaty – ne, večerní róba – bez ramínek, živůtek skvěle vytvarovaný, aby perfektně seděl na čímsi oblém poprsí, zvýrazněný pas, dokonale věrný stylu New Look. Z útlého pasu se rozvíjela sukně, která jako by žila vlastním životem, měla chuť tančit a točit se kolem dokola v divoké romantické záplavě červené. Konečky prstů pravé ruky pohladila hedvábí měkké jako pokožka novorozence.

Z náhlého popudu si Kat přiložila šaty na tělo, jako kdyby v obchodě zvažovala, zda si je má koupit. Otočila se k zrcadlu a užasla. Ještě si šaty ani neoblékla, a už to nebyla ona. Byla tou ženou, kterou vždycky chtěla být, ženou, jíž se zapomněla stát pod tíhou práce na plný úvazek, výchovy dvou dětí a rozvodu s manželem.

Kat si sedla na postel, zavřela oči a potom je zase pomalu otevřela. Šaty nezmizely. Sáhla do kapsy pro telefon a vytočila číslo Margaux. Telefon vyzváněl a vyzváněl, bez odpovědi. Zkusila to znovu. Zase nic.