Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Debbie Johnsonová

Léto v Kavárně nových začátků

Originally published in the English language by HarperCollins
Publishers Ltd. under the title Summer at the Comfort Food Café
© Debbie Johnson 2016
„The author asserts the moral right to be acknowledged as the author of this work.“

Z anglického originálu Summer at the Comfort Food Café
vydaného nakladatelstvím HARPERCOLLINS PUBLISHERS
LIMITED roku 2016 přeložila Jana Kordíková

Jazyková redakce Sylvie Zbraňková
Sazba, grafické zpracování obálky Eva Hradiláková
Ilustrace na obálce Karolína Urbánková
Korektury Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Petra Lásková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7, jako svou 8440 publikaci.
První vydání, Praha 2022, 352 stran
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Translation © Jana Kordíková, 2022
Cover Illustration © Karolína Urbánková, 2022

ISBN 978-80-271-4795-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4794-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3426-7 (print)

Kapitola 1

HLEDÁ SE KUCHAŘ/KA, CO CHCE ZAČÍT ZNOVU

Pro vytíženou přímořskou kavárnu hledáme kuchaře/ku na letní sezonu. V rámci své práce bude také obsluhovat hosty. Úspěšný žadatel/ka musí být přátelský/á, zvládnout uvařit vajíčko, pohovořit si s hostem a musí mít nadprůměrně rozvinutou empatii k ostatním lidským bytostem. Naprosto nezbytný je smysl pro humor. Jediné zkušenosti, které vyžadujeme, jsou ty životní, zároveň by měl/a dobře vařit. Plat za moc nestojí, ale k místu poskytujeme na šest týdnů zdarma luxusní prázdninový domek v prostředí vhodném pro rodinu poblíž Jurského pobřeží, k dispozici je plavecký bazén, herna a dětské hřiště. Kočky, psi, morčata i potrhlé neprovdané tetičky vítány. Životopis nepotřebujeme – máte-li o místo zájem, pošlete nám v dopise své srdce i duši, popište, proč byste se na toto místo hodili. Eseje zasílejte Cherie Moonové do Kavárny nových začátků, Willington Hill, pošta Budbury v hrabství Dorset.

Kapitola 2

Milá Cherie!

Píšu Vám kvůli místu kuchaře/ky ve Vaší Kavárně nových začátků v Dorsetu.

Tohle je můj snad šestý pokus o napsání dopisu, z předchozích verzí se staly zmuchlané koule povalující se kolem odpadkového koše – zdá se, že mušku mám stejně mizernou jako sloh. Slíbila jsem si, že bez ohledu na to, jak dlouho mi to bude trvat a kolik chyb případně udělám, to tentokrát bude poslední verze. A přesně jak jste chtěla, budu psát srdcem, i kdyby mi to mělo zabrat celý zbytek dne. Kdyby nic jiného, je to kvalitní psychoterapie.

Chápu, že to není ten nejprofesionálnější a nejoslnivější způsob, jak udělat první dojem, a Vy zřejmě uvažujete o tom, že můj dopis dáte do složky označené „C“ jako cvoci, možná taky „K“ jako koš na odpadky. Můžu se vymluvit jen na to, že mám trochu křeč v ruce a na prsteníčku se mi dělá puchýř. Tolik jsem toho nenapsala od maturitní písemky, takže se omlouvám, že je to trochu zmatené.

Upřímně řečeno teď mám tak trochu zmatek v celém svém životě. Což trvá už víc než dva roky, od té doby, co zemřel můj muž David. Byl stejně starý jako já a mně je pětatřicet. Byl moje životní láska. Nemůžu vám teď vylíčit romantický příběh o tom, jak jsme se seznámili na něčí svatbě, kamarádi nám domluvili schůzku naslepo nebo jak se naše oči setkaly v přeplněném klubu – a to hlavně z toho důvodu, že naše oči se potkaly na přeplněném dětském hřišti, když nám bylo sedm.

Nechodil se mnou do školy hned od začátku, nastoupil až později a zkraje prvního pololetí se objevil ve třídě jako mimozemšťan. Skvěle hrál fotbal, při honěné nikdy nedostal babu a rád kreslil komiksy o svých psech Jimbovi a Jambovi. Seděli jsme vedle sebe v lavici v hodinách paní učitelky Hennesseyové, což zpečetilo můj osud.

Je mi jasné, že tenhle příběh musí znít naprosto šíleně. Když se teď dívám na své děti, připadá mi nemožné, že by se kdokoli, s kým se v tomhle věku stýkají, mohl stát jejich životní láskou. To samé si mysleli i naše rodiče. Nedokážu spočítat, kolikrát nám řekli, že jsme moc mladí a nemáme z toho rozum. Když jsme v sedmi letech tvrdili, že spolu chodíme, tak jim to myslím připadalo roztomilé. Ale když nám bylo šestnáct a strávili jsme spolu i celou základku a střední, už se jim to tak roztomilé nezdálo.

Já to chápu, opravdu. Chtěli, abychom poznali svět. Seznámili se s jinými lidmi. I když byli moc zdvořilí na to, aby to vyslovili nahlas, chtěli, abychom se rozešli. Moji rodiče to pokaždé formulovali mile, říkali například: „Vůbec proti Davidovi nic nemáme, je to moc hodný kluk, ale ty snad nechceš cestovat? Jít na univerzitu? Užít si trochu dobrodružství, než se usadíš? Následovat své sny? A jestli je váš vztah tak pevný, jak myslíte, tak se k sobě za pár let zase vrátíte.“

On od rodičů poslouchal stejné proslovy. Společně jsme se tomu smáli, porovnávali jsme různé způsoby, jakými se nám všichni snaží předat to samé: Jste moc mladí a děláte chybu. Nezlobili jsme se – věděli jsme, že to dělají proto, že nás milují a chtějí pro nás to nejlepší. Jim však nedocházelo a nikdy nedokázali pochopit to, že my už své sny následujeme. Že prožíváme největší dobrodružství našeho života. Od sedmi let jsme se neskutečně milovali a nikdy jsme nepřestali. To, co mezi námi bylo, bylo vzácné, drahé a mnohem cennější než cokoli, co bychom mohli podnikat každý zvlášť.

Vzali jsme se ve dvaceti, a i když jsem byla neskutečně šťastná, lidé si nemohli pomoct a pořád to komentovali. Na hostině jsem dokonce našla maminku plakat na záchodě – kvůli tomu, že podle ní zahazuju život. U maturity jsem měla slušné známky – včetně jedničky z ekonomiky domácnosti. Na to bych asi měla upozornit, protože to je zřejmě první bod v tomto dopise, který nějak souvisí s Vámi nabízenou prací. To samé platilo i pro Davida. Nastoupil do místní banky a já původně pracovala v místě, které bych ráda označila za elegantní pětihvězdičkovou restauraci, ale ve skutečnosti to byl McDonald v nákupní zóně na předměstí Manchesteru.

Vím, že to zní nudně, ale nudné to nebylo. Bylo to úžasné. Koupili jsme si malý domek ve slušné části města a už tehdy jsme brali v úvahu kvalitní školy v okolí – protože jsme chtěli mít děti, a to brzy. A krátce potom se nám narodila Lizzie, které už je dnes čtrnáct. Zdědila jeho světlé vlasy a moje zelené oči, momentálně se u ní pravidelně střídá usměvavé a uražené období. Ani se jí nedivím. Přijít o otce pro ni nebylo nic lehkého. Snažila jsem se ze všech sil, abych se kvůli ní udržela na nohou, ale mám tušení, že i když jsem dělala, co jsem mohla, za moc to nestálo. Přece jen je jí čtrnáct. Vybavujete si ještě, jaké to je ve čtrnácti letech? Není to nic lehkého, co? Natožpak když člověku zemře otec a matka spíš připomíná zombie.

Nateovi je dvanáct a je to lamač srdcí. A to doslova, když se na něj podívám, láme mi to srdce. Zdědil totiž nejenom Davidovy světlé vlasy, ale také jeho zářivě modré oči. Jako měl Paul Newman. A Davidův úsměv. A dolíček v levém koutku úst.

Tolik se podobá svému otci, že mu lidé říkávali, že je jako Davidův klon. Někdy ho k sobě přitisknu tak silně, až si stěžuje, že mu lámu žebra. Vždycky se zasměju a pustím ho, i když bych ho nejradši dál svírala, abych zajistila, že se téhle bytůstce do konce života nestane nic zlého. Teď už všichni víme, že to není možné, a já si někdy říkám, že nejhorší následek Davidovy smrti je to, že nikdo z nás už se necítí v bezpečí, což u dvanáctiletého kluka přece není fér.

Ale musím si připomínat, že jsme spolu toho tolik prožili. Hodně jsme se milovali, hodně jsme se smáli a hodně jsme spolu sdíleli. Všechno to bylo dokonalé, dokonce i naše hádky. Zvlášť ty hádky – nebo minimálně následné usmiřování. Někdy si říkám, jestli právě v tom nebyl ten problém – že jsme moc mladí dostali až moc dobrého. Dokonce i po třinácti letech manželství stačilo, aby se na mě přidrzle usmál a mně se najednou rozbušilo srdce. Nikdy jsem se na něj nevydržela zlobit. Bylo to tím dolíčkem ve tváři. Ten to prostě znemožňoval.

Jedním z Davidových nejoblíbenějších období byly prázdniny. V bance tvrdě pracoval, povýšili ho a práce ho bavila – ale nejvíc mu stejně záleželo na rodině. Šetřili jsme a každý rok si užili úžasnou dovolenou. Hledání zajímavých míst a plánování pro něj bylo skoro stejně zábavné jako samotné cestování.

Na začátku jsme měli jen takové „miminkovské“ dovolené – nejdůležitější bylo najít místo, které bude bezpečné pro děti. Takže jsme raději zůstávali v Británii nebo letecky vyráželi třeba na Mallorku nebo do Španělska.

Jak děti odrůstaly, postupně jsme volili odvážnější trasy – tedy spíše David. Rozšiřovali jsme si horizonty a vyráželi kempovat na různá místa po Evropě. Stanovali jsme v Toskánsku, projížděli jižní Francii s autem přecpaným věcmi, pronajali si mobilní domek v Holandsku. A nejvíc dobrodružné byly poslední dvě cesty před jeho smrtí – cesta jachtou kolem Turecka, kdy se děti učily ovládat loď a já se opalovala na palubě. Pak jsme tři týdny strávili na Floridě, kde jsme navštěvovali zábavní parky, ale pak jsme sjeli až dolů na souostroví Florida Keys a týden tam pobyli v přírodě.

Po každé dovolené pak vytvořil zvláštní fotoalbum.

Nestačilo mu stáhnout fotky na internet, nechával je pokaždé vytisknout a na hřbet každého z alb dal nálepku označující rok a místo, které jsme navštívili.

A teď je tu všechna máme na poličce v obýváku. Seřazená podle jednotlivých let – fotografická výprava časoprostorem. Lizzie jako miminko, jako batole a já těhotná; pak se k nám přidal i Nate. V těch albech Vám rostou přímo před očima – vypadávají jim zuby, mění se jim vkus, střídají účesy a jsou rok od roku vyšší.

My zřejmě taky stárli – já rozhodně trochu přibrala a Davidovi trochu prořídly vlasy, v koutcích očí mu kvůli častému smíchu přibyly vrásky. Na všech fotkách se ale usmíváme, to se nikdy nemění.

Jediný rok, kdy jsme nejeli na dovolenou, byl, když už děti začaly být moc velké na to, aby mohly být spolu v pokoji, proto jsme si museli koupit nový dům. Tehdy nám nezbylo moc peněz, tak jsme zůstali doma, ale i přesto David v nové zahradě postavil obrovský stan a ve stavebninách koupil plnou korbu písku, aby nám vyrobil vlastní pláž. A dokonce i z toho máme fotoalbum, na celkem velkém množství fotek na sobě máme plavky, i když prší.

Mám-li být opravdu upřímná, tak hlavní důvod, proč se o tu práci ucházím, i když ne moc úspěšně, jsou právě všechny ty dovolené, všechny ty vzpomínky, co David dokázal pro naše děti vytvořit. A vlastně i pro mě. Vzpomínek, které jsou to jediné, co nám po něm zbylo.

Poslední dovolená, kterou pro nás David naplánoval, byla před dvěma lety. Měli jsme jet do Austrálie, letět do Sydney a pak cestovat po Queenslandu. Děti byly nadšené, že uvidí koaly a klokany, já měla lehké obavy z toho, aby nás nesežral žralok nebo nekousl smrtelně jedovatý pavouk. David byl ve svém živlu.

Na tuhle dovolenou už však neodjel. Byl první opravdu slunečný den po zimě – bylo to přesně dvanáctého února. Rozhodl se, že se pustí do údržby domu, do čehož má člověk chuť pokaždé, když se znovu ukáže slunce.

Když čistil listí z okapu, sklouzl ze žebříku a spadl hlavou na betonovou terasu. Zpočátku vypadal v pořádku – smáli jsme se tomu, vtipkovali o tom, že má tvrdou hlavu. Mysleli jsme si, že nám přeje štěstí.

Ale spletli jsme se. Tenkrát jsme to ještě nevěděli, ale měl krvácení do mozku – mozek mu otékal a v jeho lebce se postupně odehrávala katastrofa.

Když si začal stěžovat na bolest hlavy, určitě už mu nějakou dobu nebylo dobře. Vzal si paralen, aby ho tak nebolela ta boule, a snažil se normálně pokračovat v trávení víkendu. Nakonec se zhroutil před námi všemi – spadl ze židle u jídelního stolu. Děti se tomu nejdřív jen smály – David totiž často dělal podobné šaškárny, jen aby je pobavil. U nás doma se odehrávalo tolik komických situací, že mi občas připadalo, že snad žiju s Normanem Wisdomem.

Tentokrát to však žádná šaškárna nebyla. A i když sanitka přijela opravdu rychle a zdejší nemocnice je výborná, už zkrátka bylo moc pozdě. Byl mrtvý. Připojili ho na přístroje a přijeli moji rodiče, jeho rodiče a jeho bratr, aby se s ním rozloučili. A děti? To bylo těžké rozhodnutí. Nateovi bylo teprve deset a Lizzie jen dvanáct – ale já si myslela, že si zaslouží dostat příležitost se rozloučit. Pořád ještě nevím, jestli jsem se opravdu rozhodla správně – nešlo odhadnout, co bude větší trauma, jestli vidět ho připojeného na přístroje, nebo žít s vědomím, že ho nemohly vyprovodit do nebe. Byla to správná věc? Myslím, že si ještě budu muset počkat a v příštích několika letech zjistím, jak moc je to poškodilo, a teprve pak budu znát odpověď.

Nemůžu Vám do nějakých detailů popsat, jak jsem se při podobných rozhodnutích cítila, Cherie. To prostě nejde, kdybych se o to snažila, nikdy bych tento dopis nedokončila – je to příliš silné a syrové, ještě teď po vší té době mě občas ta bolest úplně ochromí – skoro ani nedokážu vylézt z postele a dávat jednu nohu za druhou. Jsou to však jen okamžiky a začínají být čím dál vzácnější. To asi znamená, že mé vlastní zranění už se hojí, z čehož mám z nepochopitelných důvodů výčitky svědomí.

Nenávidím fakt, že zemřel kvůli tak všední činnosti. Čištění okapů. Byl zábavný, laskavý a tak nějak nenápadně odvážný – klidně by se vrhnul pod autobus, aby zachránil dítě, nebo by skočil do rozbouřeného moře pro topícího se labradora. Přijít o něj kvůli listí v okapu mi připadalo tak… zbytečné. Byl dárce orgánů, což byla malá útěcha – myšlenka na všechny ty životy, které zachránil nebo změnil k lepšímu, trochu pomáhá. Utěšuju se představou, že někde po světě chodí člověk, ve kterém bije to jeho velké, ušlechtilé srdce.

Tak… teď jste buď napnutá a čekáte, jak to celé dopadne, nebo přemýšlíte o tom, že byste zavolala na policii, aby té bláznivé ženské zakázala se k Vám přiblížit, než vyrazí k Vám do kavárny, kde se bude pokoušet utěšovat neznámé lidi.

A správná odpověď samozřejmě je, že ten příběh ještě neskončil – odehrává se dál, i když jen velmi zvolna. Rok po jeho smrti jsme jeli na dovolenou k moři, ale byla to katastrofa – jeli jsme na Krétu a bydleli v hotelu plném lidí od osmnácti do třiceti, co si tam jeli zničit játra a obstarat kompletní sadu pohlavních nemocí. Byl tam hluk, bylo to nechutné a hrozně nám to vadilo… hlavně proto, že tam s námi nebyl on. Byla to hrůza.

Když se teď dívám dopředu, je mi jasné, že se něco musí změnit. David měl životní pojistku, takže jsme zvládli doplatit hypotéku i úvěry na auta a ještě nám něco zbylo. Takže nemáme žádné dluhy, což je naše obrovská výhoda oproti rodinám, které jen těžko vycházejí.

Ale momentálně jsme úplně bez příjmu. Což znamená, že si dovolenou nemůžeme dovolit – a ne kvůli mým nedostatečným plánovacím schopnostem, ale zkrátka proto, že si to nemůžeme dovolit, jestli zároveň chceme i jíst. Nechápejte to špatně, držíme se nad vodou, ale když zaplatíme složenky, nakoupíme a uhradíme tu horu nákladů, co vyžaduje puberťačka, nic nám nezbyde!

Když se uskromníme, ještě rok vydržíme. A tím uskromněním myslím, že nepojedeme na dovolenou, a to prostě nechci připustit. Myslím, že ji opravdu potřebujeme – a tentokrát bychom si ji měli užít. Všichni už se cítíme o něco lépe. V podstatě proti naší vůli. Už se dokážeme usmívat, víc se smějeme, nezávazně se bavíme.

Život dětí se posunul mnohem víc než ten můj. Oba už jsou na střední škole, mění se a dospívají. Ráda bych na polici přidala další fotoalbum, než začnou být příliš hustí na to, aby se zahazovali s trapnou starou matkou.

Je mi jasné, že i já bych se měla dát dohromady. Musím si sehnat práci – a to nejen kvůli penězům. Musím opustit domov a znovu vyrazit do světa. Protože děti vyrostly a jsou samostatnější. Už mě tolik nepotřebují. Tráví hodně času mimo domov – aspoň tedy Lizzie a Nate ji zřejmě bude brzy následovat. A je to tak dobře – prospívá jim to. Přesně to pro ně chci – aby měly normální život. Ale když já dál budu sedět doma v houpacím křesle, počítat pavučiny a pořád dokola se dívat na Dobrou manželku, nikomu z nás to nepomůže.

Když si seženu práci, snáze se tak seznámím s novými lidmi. Uteču před problémy. Rozšířím si obzory. Mám sice sestru, rodiče i jeho rodinu – ale upřímně řečeno mi to čas od času místo pomoci spíš přidělává práci. Všichni si o mě pořád dělají takové starosti, až si připadám, jako bych byla pod mikroskopem. Myslím, že jen čekají, kdy se sesypu.

Zřejmě se všichni bojí toho, že se po nějaké době ukáže, že bez něj nemůžu žít. Možná mají pravdu, vlastně nevím, jak to je – ale musím se o to aspoň pokusit. Nechci na Davida zapomenout – což by se mi určitě ani nepovedlo –, ale musím začít s životem po Davidovi. Začít nový letopočet, abych tak řekla.

Práci už jsem začala hledat před několika měsíci a dospěla jsem ke skličujícímu závěru, že jsem v podstatě nepoužitelná. Samozřejmě jsem složila onu výše zmíněnou maturitu z ekonomiky domácnosti, což je vrchol mé akademické dráhy (dalšími maturitními předměty byly ještě zdraví a sociální péče a základy společenských věd, což vlastně nemá žádné využití). Před dětmi jsem rok pracovala v McDonaldu, a když jsem jako dobrovolník pomáhala ve školní jídelně, získala jsem zdravotní průkaz pracovníka v potravinářství. Je mi jasné, že to není žádný zázrak, kterým bych si mohla vysloužit místo v nějaké luxusní restauraci.

Ale vařit umím – vařím hodně. Rodinné večeře, občas experimentuji i s exotičtějšími kuchyněmi jako thajská a japonská. Zvládnu slušnou pečeni a masové kuličky si vyrábím sama. Dokonce i peču a anglickou snídani připravím i se zavřenýma očima.

V soutěži Masterchef bych to asi daleko nedotáhla, ale v kuchyni si poradím, zvládám taková ta pořádná domácí jídla, která neprospívají jenom tělu, ale i duši. Nebo v to aspoň doufám. Vlastně mě překvapuje, že děti už nemají postavu jako ten obrovský nafukovací panák v Krotitelích duchů. Jeden ze způsobů, jak jsem se je (a chci-li k sobě být upřímná, tak i samu sebe) v posledních letech snažila ukonejšit, bylo i neustálé vykrmování. Díky vaření se totiž zabavím, navíc mám pocit, že dělám něco pozitivního, a teď, když už jsou děti moc velké na to, abych jim na veřejnosti projevovala svou náklonnost, jim tím taky dokazuju, jak je miluju.

Oni to pak do sebe prostě naházejí, jsou to děti – ale možná bych v podniku, jako je Kavárna nových začátků, přece jenom mohla být užitečná. Bylo by moc moc hezké, kdyby mě opět někdo potřeboval – a kdybych mohla strávit léto v Dorsetu, abych naplnila další z těch alb.

Tak to je myslím všechno. Možná víc než všechno. Nejsem si jistá, jestli jste měla na mysli zrovna tohle, když jste psala, že Vám máme poslat své srdce a duši, ale dobře Vám tak, když máte tak nejasné požadavky. Vsadím se, že už jste dostala několik skutečně podivných odpovědí – a tohle je možná ta nejpodivnější.

Vůbec se Vám nebudu divit, Cherie, když se mi vůbec neozvete. Ale kdybyste si se mnou chtěla promluvit a dozvědět se něco dalšího, dejte mi vědět. Ať už to dopadne jakkoli, přeju Vám hodně štěstí.

Srdečně zdraví,
Laura Walkerová

PRVNÍ TÝDEN

Ve kterém jedu do Dorsetu, zpívám si hodně písniček od Meat Loafa, náhodou vdechnu něco, co je zřejmě marihuana, omotám podprsenku kolem hlavy cizího muže a propadnu naprostému zmatku…

Kapitola 3

„Natáčeli tady Francouzovu milenku,“ prohlásím a snažím se ve zpětném zrcátku podívat dceři do očí. Samozřejmě ji to vůbec nezajímá. Je plně zaujatá zíráním do telefonu, bleskurychle ťuká palci a píše. Její prsty jsou tak rychlé, že vypadají jako růžové šmouhy. Kdyby se Lizzie stala superhrdinkou, říkali by jí Palečnice: nejrychlejší písařka textovek na světě.

Na Palečnici bohužel moje kinematografická narážka neudělala dojem, ale co jsem vlastně čekala? Opravdu to byl ten nejvhodnější film, který mě mohl napadnout? Doják s Meryl Streepovou z doby, kdy ještě nebyla na světě? Historická romance s oceňovanými kníry a významnými pohledy? Vždyť tím jsem jen potvrdila nevalnou pověst matek z celého světa.

„O tom jsem nikdy neslyšela,“ prohlásí neochotně. Vlastně mě překvapí, že mi odpoví slovně, a předpokládám, že její reakce na displeji telefonu je mnohem nezdvořilejší. Připomenu si, že se později musím podívat na její účet na Twitteru. Nebo na Tumblr. Nebo na Facebook. Nějak jsem ztratila přehled, který z těchto komunikačních prostředků momentálně využívá nejradši. Rozhodně to není staromódní povídání. Minimálně ne se mnou.

Šátrám v paměti po něčem současnějším – a zajímavějším. Něčem, co by přece jen o něco zmírnilo to opovržení, které ke mně momentálně cítí. Něco ve stylu, že vedle nás bude bydlet zpěvák z Green Day, jen to ještě musí být… pravdivější.

„No, to je na tebe asi moc staré. Vlastně tu natáčeli i Broadchurch,“ vzpomenu si nakonec.

„To je ten seriál o tom zavražděným dítěti?“ zeptá se Lizzie, když konečně zvedne hlavu, a jedno tázavě povytažené obočí jí lehce vykoukne zpod rovné blonďaté ofiny. Ta ofina už několik měsíců neustále roste – bojím se, aby jí postupem času nezakryla celý obličej a nevypadala jako bratranec Itt z Addamsovy rodiny, jen v hezčím oblečení z Primarku.

„Přesně tak, jak tam hraje David Tennant,“ potvrdím a povzbudí mě, že konečně máme společné téma. I když se to společné téma týká vraždy dítěte a Pána času.

„No, to je teda skvělá reklama,“ ozve se ironická odpověď. „Připomeň mi, že si mám koupit osobní alarm, kdyby mě někdo chtěl znásilnit.“

Dobrá, zhluboka dýchat. Musím si připomenout, že tenhle zábavný rodinný výlet bude trvat ještě minimálně čtyři hodiny. V ideálním světě bychom na sebe začali ječet až za Birminghamem. Přemýšlím, jestli nezačít se hrou „Počítejte červená auta“. Pak si uvědomím, že jsme ji naposledy hráli, když byli ještě hodně malí. A taky si snad pomilionté uvědomím, jak špatně si vedu.

David dokázal zařídit, aby i jízda autem byla zábavná. Já se starala, abychom měli všechny lahve s vodou, muffiny a náhradní igelitové sáčky, kdyby se Nate náhodou pozvracel, a on je oba rozesmával. Já se dívala do mapy, on totiž vždycky tvrdil, že navigace jsou jenom pro lenochy, zatímco řídil a nějak se mu dařilo udržovat všeobecnou dobrou náladu.

Teď už jsou starší – a je mnohem obtížnější je pobavit. Navíc si vůbec nejsem jistá, jak se dokážu dívat do mapy, řídit a zároveň pečovat o pohodu všech ostatních. Vždyť já jen s obtížemi udržuju svou vlastní náladu, natožpak tu jejich. A i když bych nikdy nepila za volantem (to jako fakt), tak pokaždé, když pomyslím na „náladičku“, vybaví se mi pěkně orosený gin s tonikem. Nebo možná mojito. Později, slíbím si. Později.

Zhluboka se nadechnu, jak jsem si předtím radila, a tiše si položím otázku, která mi každý den několikrát proletí hlavou. O to víc zrovna teď, kdy vyrážíme na vzrušující cestu, která nikomu, a vlastně ani mně, zas tak vzrušující nepřipadá. Co by udělal David, pomyslím si? Zkráceně: CBUD.

David by se tím určitě nenechal rozhodit. Usmál by se a tu drzou poznámku přehlédl. Navíc by přišel na nějaký trapný vtip, kterým by zmírnil napětí. Nebo by pusou začal napodobovat prdění. Nebo by s francouzským přízvukem začal zpívat Barbie girl. Prostě něco v tomhle stylu.

Ovšem David měl tu obrovskou výhodu, že Lizzie ho naprosto zbožňovala. V jejích očích nikdy neudělal nic špatně – ale její pocity vůči mně momentálně tak velkorysé nejsou.

Přinejlepším se podle mého nesou v duchu: „Prosím, mohl by mi někdo potvrdit, že jsem adoptovaná?“ Možná dokonce ty peníze, co dostala k narozeninám, použila k objednání nájemného vraha. Říct, že jí fakt, že ji na celé léto oddělím od kamarádů, neudělal radost, je poněkud mírné vyjádření – asi jako že Daniel Craig je ucházející.

„Je to na Jurském pobřeží,“ zkusím to znovu. Úplně cítím ten černý oblak, který se ke mně plíží ze zadních sedadel, ale nesmím to vzdát. Protože David by to taky nevzdal. Navigace je pro lenochy a ticho pro slabochy. Je půl sedmé ráno a já zatím měla jenom jedno kafe.

Jestli si se mnou někdo brzy nezačne povídat, možná usnu za volantem, což by byla hrůza pro všechny zúčastněné, protože řídím velmi přeplněný Citroën Picasso s obdobně nacpaným střešním boxem a v kufru spí tlustý černý labrador.

Po mé poslední poznámce se probere Nate a zvedne hlavu od Nintenda, na kterém si zřejmě stopnul Super Maria/Sonika/ /Pokémony (nehodící se škrtněte). Má přerostlé vlasy, ale není to snaha být cool, zkrátka jsme neměli čas ani náladu, abychom zašli do kadeřnictví. To taky míval na starost jeho otec. Já mu vlasy obvykle zastřihávala nůžkami na nehty, s čímž už opravdu musím přestat, protože mu je přece dvanáct. Musí přestat vypadat, jako by ho stříhala matka, i kdyby to náhodou byla pravda.

„Takže tam natáčeli Jurský svět?“ zeptá se s nadějí v hlase. Nerada ho zklamu, ale mám pocit, že by kvůli tomu mohl očekávat setkání s přátelským brontosaurem a následně by mě začal nenávidět, až by zjistil, že jsem mu lhala. Jak už jsem řekla, je mu dvanáct, takže by mu mělo být jasné, že po kopcích a údolích Dorsetu se nepotulují velociraptoři. Ale zároveň je to kluk, takže určitě žije v naději, že bych ho mohla vzít na supertajný ostrov, kde se odehrávají mírně násilné scény.

„Ehm… to ne,“ přiznám. „Ale kdybys chtěl, můžeme spolu jít hledat fosilie. Na plážích by jich tam mělo být spousty.“

Lehce se na mě usměje. Tím mírným, milým úsměvem, který vyjadřuje: „Dojem jsi na mě sice neudělala, ale i tak tě mám rád.“ Na chvilku se objeví dolíček, ze kterého se mi sevře srdce, ale pak obličej skloní k tomu, na čem mu opravdu záleží, malému zařízení v klíně.

Na chvilku posmutněle zatoužím po dnech, kdy děti nebyly neustále přilepené k elektronickým zařízením, pak si uvědomím, že mluvím jako pokrytec a stařena. Když jsem byla v jejich věku, tak pro mě byl nejdůležitější můj walkman, a když mi máma začala naznačovat, že jestli si ta sluchátka čas od času nesundám, mohla bych dostat rakovinu uší, tvářila jsem se na ni podobně otráveně.

„To zní skvěle, mami,“ prohlásí Nate a znovu se ponoří do alternativní reality.

„Nedělá se ti špatně, když na tom hraješ?“ zajímám se.

„Ne. Je to v pohodě, mami. Vždyť naposledy mi v autě bylo špatně tak v devíti.“

„Dobře. Ale do kastlíku jsem stejně radši schovala pár pytlíků, kdyby náhodou…“

Přikývne, ještě jednou se na mě usměje a pustí se do hry. Krásný kluk.

Vyhřívám se v půlminutě mateřské hrdosti a pak se podívám na blížící se informační tabuli na dálnici.

Hmm. Benzinová pumpa Sandbach – jestlipak tam dělají mojito?

Kapitola 4

Jedeme po dálnici M6 bez jediného mojita a s jen velmi chabou konverzací. Je malý provoz – protože většina normálních lidí ještě spí – a v autě panuje ještě větší klid.

Bojuju s tím tak, že si na plné pecky pouštím největší hity zpěváka Meat Loafa a zpívám si s ním Bat Out Of Hell, včetně těch zvuků motorky na konci. Během kytarových sól ve vzduchu hraju na kytaru, ale to je určitě proti dopravním předpisům. Úplně vidím ty značky: obrázek Meat Loafa, který má přes obličej červený kříž.

Nate se nad mým výkonem lehce mračí, ze zadního sedadla se ozve zoufalý povzdech, a dokonce i pes si lehce zaštěkne. Všichni mě kritizují.

Rozhodnu se je ignorovat, protože oni v posledních hodinách dělají to samé. Jakmile se pro tuto činnost rozhodnu, Lizzie mi najednou potřebuje něco říct. Nejdřív ji neslyším, protože nahlas zpívám. Od výjezdu už jsem vypila tři další černé kávy, takže jsem plná energie a klidně bych vystoupila i před vyprodaným stadionem ve Wembley.

„Co je?“ křiknu a dám pauzu, protože si všimnu, že něco říká.

„Víš,“ začne Lizzie, která, jak vidím ve zpětném zrcátku, dál zírá do mobilu a zřejmě si vyhledává „jak se rozvést s rodičem“, „že tahle písnička je o smrti při hrozné autonehodě? Nemyslíš, že trochu pokoušíš osud, vždyť jedeme na konec světa nejmíň dvoustovkou?“

„Nejedeme na konec světa, jedeme do Dorsetu,“ namítnu. „Navíc Meat Loaf jel na motorce a hnal se po dálnici jako šílenec. Zatímco my jedeme v deset let starém Citroënu Picasso a já skoro pořád jedu v pomalém pruhu, kdyby se Jimbovi náhodou chtělo čurat.“

Jimbo je náš pes. Je to třetí černý labrador, kterého si David pořídil – když jsme byli malí, měli jeho rodiče Jimba a Jamba, pak si koupili nové štěně Jamba Druhého, který zemřel krátce po naší svatbě. Pak už dalšího psa nechtěli, protože měli spoustu práce se svým jachtařským klubem – tak jsme štafetu převzali my a koupili si Jimba Druhého. Teď už je chudáku Jimbovi skoro třináct, kolem čenichu je úplně šedivý a je kulatý jako soudek. Hodně spí, chrápe a funí. Čas od času ho zaplaví vlna nečekané energie, během které se honí za imaginárními králíky a děsí mnohem mladší psy.

Je to úžasný tvor s velmi výmluvným obočím a silným ocasem, kterým, když ho přemůže štěstí, shodí všechno ze stolu. Musí brát léky na artrózu a ani jeho srdce na tom není kdovíjak skvěle, na sobě má nejrůznější boule a bolístky, ale zatím to není nic vážného.

Je mi jasné, že tu s námi nebude věčně, a tajně se obávám, že jakmile nás opustí, nervově se z toho zhroutím. Že se ze mě všechen ten pečlivě ovládaný zármutek a smutek vyřine a úplně mě utopí city. Že začnu plakat u veterináře a všechny to vyplaví na ulici, jako by se ocitli na podivné atrakci v akvaparku tvořené vdovskými slzami. Takový park by asi navrhl Tim Burton.

Zřejmě jsem to s tou kávou přehnala, pomyslím si.

Lizzie na mou obranu Meat Loafa jako vhodné kulisy při řízení nijak nereaguje. Všimla jsem si, že už má zase v uších sluchátka a předstírá, že spí. Tak tím asi skončilo naše krátké příměří. Podívám se vedle sebe, Nate se kouká z okna, hlava se mu naklání a padají mu oční víčka. Tak trochu vypadá, jako by mu byly tři roky, a já si se sevřeným srdcem vybavuju dobu, kdy to tak skutečně bylo. To bylo to nejhezčí období.

Znovu stisknu tlačítko přehrávání, ale trochu ztlumím zvuk, kdyby si Nate chtěl trochu zdřímnout. Nemůže za to, že ho jeho střelená matka vzbudila v nekřesťanskou hodinu, aby ho na celé léto odvlekla na opačnou stranu země. Ani Lizzie za to nemůže, chápu, proč je tak rozzlobená.

Nechtěla sem jet, je jí čtrnáct. Celý její svět se točí kolem kamarádů, navíc mám podezření, že už jde i o nějakého chlapce. Což by v tomhle věku nebylo nic neobvyklého. David zemřel, když byla první rok na střední, proto neměla úplně lehký začátek. Roky byla ta holka, co jí umřel táta, proto k ní všichni přistupovali se stejnou směsicí lítosti a strachu, kterou pozůstalí v ostatních lidech obvykle vyvolávají.

Dlouho nám trvalo, než se nám do života vrátila aspoň nějaká rovnováha. A ta její očividně závisí na společnosti vrstevníků, rozzlobené rockové hudbě a černých očních linkách. Takže Lizzie opravdu nestála o výlet do malé vesničky na pobřeží, i když jsem se to snažila vydávat za velmi dlouhé prázdniny.

Dokonce mě prosila, jestli by nemohla bydlet u mé sestry, což mě tak rozrušilo, že jsem předstírala náhlou potřebu si odskočit, pak jsem se zamkla na záchodě a dlouze se tam vyplakala. Poslední dobou se mi to stává celkem často, protože má čím dál ostřejší jazyk, čím dál výrazněji se projevují její hormony a já zatím nejsem příliš odolná.

Už mě viděla plakat tak často, že by jí to mělo vystačit až do konce života. Myslím, že je určitě lepší, když si myslí, že trpím syndromem dráždivého tračníku, než když se na mě bude pořád dívat, jak brečím. Na tom, že vás neustále zraňují slova vaší pubertální dcery, podle mě není nic neobvyklého. Ještě pořád si pamatuju, jak jsem v tomhle věku obracela oči v sloup, bouchala dveřmi a křičela na mámu, že tomu nerozumí.

Teď mi to vrací vlastní dcera. Zřejmě je to součástí onoho koloběhu života, jen je asi trochu jiný, než o jakém zpívají ve Lvím královi.

Problém je, že když začnete plakat kvůli jedné věci, je hodně snadné začít brečet kvůli další. Je to jeden z mnoha „příjemných“ vedlejších projevů zármutku – rozpláče vás jedna drobnost (mimořádně kýčovitá reklama na obchodní dům John Lewis nebo hubatá dcera) a brzy už brečíte nad vším, co vás kdy zranilo. Ale když jsem to všechno ze sebe dostala a opustila bezpečí toalety v přízemí, začala jsem si vše promýšlet.

Je mi jasné, že by má o dva roky mladší sestra Rebecca Lizzie určitě přivítala, jak ve svém životě, tak v bytě v centru města. A zřejmě by byla mnohem zábavnější než já.

Becca totiž nemá děti. Ani mrtvého muže. Dokonce ani postaršího labradora. Nemá vůbec žádné starosti, což přesně vyhovuje jejím představám. V sedmnácti jí někdo zlomil křehké srdce a od té doby je odhodlaně nezadaná a bez závazků.

Lizzie by určitě byla štěstím bez sebe, kdyby u ní mohla na léto bydlet, ale musela jsem to odmítnout. Jedním z důvodů je i to, že Becca toho o nastavování hranic a disciplíně ví asi tolik jako já o částicové fyzice. Po příjezdu bych Lizzie klidně mohla najít těhotnou, v protialkoholní léčebně nebo jak právě začíná kariéru profesionální tatérky. A to samé se klidně mohlo stát i samotné Becce.

Je zvláštní, že když jsem tento návrh zamítla, Lizzie už se nezajímala o to, jestli by nemohla zůstat u mých rodičů… Hlavně proto, že není bláhová a je jí jasné, že jejich představa divoce strávené noci znamená mít jako první bingo na církevním shromáždění.

Rodiče jsou velmi rozumní – proto s tímhle řešením nepřišli ani oni sami. Měli pocit, že mi přeskočilo, jen to vyjadřovali trochu citlivějšími obraty. Poslední dobou kolem mě našlapují po špičkách, což mě svým způsobem také trápí. Toužím po tom, aby se vrátila doba, kdy se mi otec díval do očí a mluvil se mnou velmi neuctivě.

Možná, pomyslím si, když sleduju houstnoucí provoz, poté co se připojíme na dálnici M5 a značky nám neochvějně slibují, že míříme do jižního Walesu, mají všichni pravdu. Možná Lizzie i Nate a možná i máma s tátou trefili hřebíček na hlavičku a já se opravdu zbláznila. Když nad tím tak přemýšlím, tak Becca se mi to naopak vůbec vymlouvat nepokoušela, což může být neomylné znamení, že opravdu dělám chybu.

Ale já nějak… vím, že dělám dobře. Jsem si tím tak jistá jako už dlouho ničím. Jsem vyděšená, ustrašená a hrozně se mi stýská po Davidovi – ale zároveň cítím i něco podivného. Něco, co se zhruba podobá naději, optimismu a novým možnostem. Možná je to jen ze šoku, nevím – ale i když mě kvůli tomu Lizzie bude chvilku nenávidět (nebo možná už navždycky), i když se Nate bude nudit a rodiče budou zvažovat, jestli by mě neměli zbavit svéprávnosti, tak vím, že se vydávám správným směrem. I když nemám navigaci.

Pro mě je to stejné překvapení jako pro zbytek rodiny. Rozhodně nejsem nijak impulzivní, to ale možná nemusí být pravda. Vlastně totiž netuším, co jsem zač, zejména v této verzi reality. Strávila jsem s Davidem tolik času – v podstatě většinu života –, takže s ním mám propojenou celou svou identitu. Nikdy jsem nebyla sama za sebe – vždy jsem byla s ním. Nikdy jsem nebyla jen Laura, vždy jsem byla polovina Davida a Laury. Daura nebo Lavid… Ne, ani jedno z těch spojení není hezké. V Hollywoodu bychom s tím určitě neprorazili.

Něco na celé té akci – jak jsem zvedla kotvy a všechny nás odvlekla do Dorsetu – mi připadá jako první krok k tomu zjistit, kým budu v další fázi života. Zní to trochu podivně, jako bych snad byla nějaká mezinárodní špionka se spoustou falešných průkazů totožnosti, pasů a svazků eurovek schovaných v teplovodu.

Ale já vím, že tenhle pocit je důležitý. Hrozně dlouho mi trvalo, než jsem vůbec přijala, že bude nějaká další fáze – než jsem se smířila s tím, že si budu muset vytvořit život bez Davida. Hlavně proto, že jsem žádný život bez Davida nechtěla – a vlastně ho moc nechci ani teď. Ale tady nejde jen o mě, ale taky o děti. Nemůžu bez něj jen tak seschnout a odplout na západ, i když by se to Lizzie momentálně celkem zamlouvalo.

Musím jít dál. Musím se odrazit ode dna, sebrat odvahu, abych uvěřila, že nějaký další život může následovat. Od Davidova odchodu už uplynuly dva roky a ten slaboučký, rozechvělý pocit – ta naděje – mě drží u toho, abych na této bláznivé cestě vytrvala. Ale možná že ten chvějivý pocit je způsobený vší tou kávou na prázdný žaludek. Tak jako tak jedeme. Připadá mi to jako správný krok – navíc jsem to místo dostala. Už to samo o sobě je menší zázrak. Kdo při smyslech by ženské jako já nabídl práci? Ženské, co napsala a pak i poslala dopis se skvrnami od slz, který by mohl sloužit jako příklad toho, jak se člověk nemá cizím lidem svěřovat se svými osobními problémy.

Cherie Moonová k tomu však zřejmě ochotná byla. Možná bych to měla brát jako varovné znamení – Cherie, moje nová šéfová a žena, která příští měsíc a půl bude v rukách držet náš osud, asi nebude mít úplně všech pět pohromadě. Navíc, jak velmi „přínosně“ poznamenala Becca, její jméno sice zní fakt hustě, ale zřejmě bude vymyšlené.

Odpověď na můj dopis byla stručná, ale velmi milá. Přišla mi před čtyřmi týdny v jedné z těch bublinkových obálek, ve kterých posílají věci, co jste si koupili na eBay. Já si vlastně na eBay ještě nic nekoupila, do schránky mi většinou chodí účty a výzvy, abych uzavřela pojistku na neschopnost splácet úvěr, proto jsem byla dost zmatená. Několik minut jsem na obálku zírala a nakonec jsem ji – v záchvatu neobvyklé racionality – otevřela.

Uvnitř byla růžová kartička přeložená na dvě půlky, kterou mi nezaslal nikdo jiný než ona legendární a možná neexistující Cherie Moonová.

„Blahopřeji!“ psalo se v ní drobným zdobným rukopisem. „Z Vašeho dopisu jsem poznala, že jste ideální kandidátka na námi nabízené místo, proto Vás ráda přivítám v Kavárně nových začátků, kde strávíte svou pracovní dovolenou. Uvnitř najdete instrukce, jak se dostanete k nám do kavárny i do domku, ale také klíče a trochu informací o nudných záležitostech souvisejících s domem. Jsou tam i naše telefonní čísla, kdybyste je náhodou potřebovala. Očekávám Vás dvacátého třetího července – a v kavárně na Vás bude čekat sladká specialita!“

A to bylo vše, doslova. Dokonce i já, která s pracovním světem měla jen velmi omezené zkušenosti, jsem poznala, že je to víc než neobvyklé. Nebyla tam žádná žádost o reference (díkybohu), jen pár formulářů, které je třeba vyplnit. V obálce byla pouze ta kartička popsaná úhledným rukopisem, několik ofocených map a fotek a pak klíče.

Ty klíče mám momentálně schované v kabelce, která je kdesi pod Nateovýma nohama. Je plná krabičkových džusů a balíčků rozinek a sušených meruněk, které stejně nikdo nebude jíst. Já zkrátka ráda bývám připravená – kdyby náhodou začala vánice nebo invaze zombie a my uvízli na krajnici.

David se mi vždycky posmíval, že v sobě mám jakýsi „instinkt pro přežití“. I to mi teď chybí. Stýská se mi po tom, jak si ze mě někdo utahuje, což je dost ubohé. On si však ze mě utahoval v dobrém, ale teď už mě nikdo nezná tak dobře a tolik mu na mně nezáleží, aby si ze mě dělal legraci.

V duchu si dám pohlavek a začnu si prozpěvovat I Would Do Anything For Love, protože si nechci dovolit, abych se znovu vydala po dobře známé cestě do Truchlíkova. Už se v tom nebudu bahnit – to teď bude moje nová mantra –, pomyslím si, když se k Meat Loafovi připojím na melodickou výpravu do krajin srdce.

„Tahle se mi líbí,“ zamumlá Nate, který už je „jen trochu“ ospalý. Jeho komatózní tón hlasu mě pobaví – takhle vždycky povídá těsně předtím, než odpadne.

„Mně taky,“ souhlasím s úměvem.

„Mně ne,“ zabrblá Lizzie ze zadního sedadla.

No, asi jsem ráda, že ji slyším, i když ten hlas zní naštvaně. Dva ze tří není zas tak špatné skóre.

Kapitola 5

Náš příjezd do Budbury neprobíhá podle plánu. Vlastně kněmu dojde osedm hodin později, než jsem doufala, všem nám je vedro ajsme naprosto umoření. Pes už tak půlhodinu kňučí ajá si dokážu naprosto přesně představit, jak mu je.

Navíc už je vpodstatě noc, ta zvláštní hodina, kdy není poznat, jestli se slunce chystá zapadnout, nebo vycházet. Vnašem případě však určitě zapadá, je na obloze zhruba stejně nízko jako moje nálada.

Jakmile jsme sjeli zdálnice, narazili jsme na několik problémů. Jako první nastalo navigační fiasko. Teda spíš beznavigační fiasko. Vzáchvatu nekonečného šílenství jsem se rozhodla zastavit vAvebury. Abychom se tam podívali na slavné kamenné kruhy, vyvenčili psa, nadýchali se čerstvého vzduchu, vyhřáli se na sluníčku, které nezakrývá kouř zvýfuků jako na odpočívadlech benzinek.

Vpřípadě, že jste se někdy setkali spuberťáky jednadvacátého století, si zřejmě dokážete představit, jak je ta myšlenka „potěšila“.

Tato idylická odbočka nás stála těch několik hodin, které jsme získali tím, že jsme vyrazili brzy, ato hlavně proto, že jsem byla přesvědčená, že to dokážeme najít bez navigace. Vždyť je to přece na mapě. Je to turistická atrakce. Bude to označené hnědými tabulemi, poznáme ho podle řad druidů ve splývavých bílých rouchách putujících odstavnými pruhy.

Chudák Nate se snažil zkoumat automapu, Lizzie se mu dívala přes rameno, mračila se, píchala do stránek prstem aječela na něj poznámky typu: „Je to doprava, ty demente!“

Nate ji po nějaké době praštil loktem ajá se mu vlastně ani nedivila. Trefil se jí přímo do lícní kosti, kvůli čemuž kvílela tak hlasitě, že se kní připojil ipes. Celou dobu této rodinné pohody jsem jela za traktorem ana zadek se mi lepil landrover tak těsně, že jsem očekávala nabídku ksňatku.

Když jsme jedním, uznávám že malebným, úsekem cesty jeli už snad pomilionté, všichni jsme toho měli dost. Lizzie ječela. Nate ječel na ni. Pes štěkal. Já se snažila udržet vzenu, ale rychle jsem přicházela ovůli kživotu.

Pak se vše dramaticky zhoršilo, když Lizzie zařvala, ať proboha živýho konečně použiju tu debilní navigaci, na což Nate zareagoval typickou odpovědí, že navigace je pro lenochy, což ji uvrhlo do ještě hlubší deprese.

„To vždycky říkával táta,“ sykla. „Jenomže táta už tu snáma není. Amáma to totálně nezvládá.“

To bolelo, skoro až fyzicky. Cítila jsem se přitom, jako by mě bodla do temene hlavy vidličkou ateď mi po kůži stékala krev.

Nejhorší na tom bylo, že to byla stoprocentní pravda. Možná se mi trochu vracela duševní rovnováha, možná jsem se snažila žít dál, možná už jsem byla mnohem menší troska než před rokem, ale ani tak jsem to totálně nezvládala. Pokud tím tedy myslela to, jaký jsem táta. Protože ikdybych se snažila sebevíc, táta ze mě nikdy nebude – atotální selhání, pokud jde oorientaci vautomapě, je jen malá část toho problému.

Nakonec jsem zvolila rozumnou možnost azastavila na jednom ztěch vyhlídkových míst, kde si člověk má fotit úžasnou krajinu. Protože vautě jsem měla vyhlídku jen na nepříčetné děti asenilního labradora, rozhodla jsem se ten okamžik nevyužít pro zachycení nezapomenutelné rodinné atmosféry amísto toho jsem vystoupila.

Připnula jsem Jimbovi vodítko, on vyskočil zkufru ajá úplně slyšela, jak mu přitom praská ve starých kostech. Okamžitě zvedl tlapku, aby se vyčural uplotu, pak se snažil sežrat menší hromádku ovčího trusu.

Zírala jsem na malebné kopečky, údolí, bohatou zeleň anaprosto jsem pravěkým obyvatelům rozuměla, že se své záhadné aúdajně mocné kamenné kruhy rozhodli postavit zrovna tady. Jen jsem si přála, aby ktomu místu lépe označili cestu.

Jimbo si ještě několikrát začichal azačmuchal ajá se zatím díky příjemnému doteku slunce na pokožce dostala zokraje útesu, kam mě zahnaly děti. Pak jsem psovi pomohla vlézt zpátky do kufru avrátila se do auta.

Obě děti byly zticha, což nikdy není dobré znamení. Rychle jsem se na oba podívala, abych se ujistila, že jsou naživu. Pak jsem si zapnula pás apřipravila se kodjezdu.

„Promiň, mami,“ ozval se ustrašený hlas ze zadního sedadla. Cítila jsem, jak mě plácá po rameni, což mě okamžitě rozesmálo. Byl to tak nejistý pohyb, jako by věděla, že to musí udělat, ale moc se jí do toho nechtělo. Jako by snad ode mě mohla chytit lepru, kdyby se mě dotýkala déle než několik vteřin.

„Za co?“ zeptala jsem se pomalu, protože jsem jí to přeci jen chtěla trochu zkomplikovat.

„Za to, co jsem řekla otátovi. Že jsem na tebe byla hnusná. Vedeš si vážně skvěle, akdyž to bude třeba, klidně tě budu navigovat podle mapy.“

Krátce jsem se svými prsty dotkla jejích – byla jsem opatrná, abych tenhle vzácný okamžik sounáležitosti nenarušila přílišnými projevy citu – apřikývla.

„Díky, Lizzie. Anic se nestalo – všem nám chybí avšichni jsme občas protivní. Ale něco ti povím, vtomhle máš pravdu – myslím, že tatínkovo pravidlo porušíme abudeme doufat, že mu to nebude zas tak vadit. Nate, vytáhni zpřihrádky navigaci…“

„Kolik mu je?“ zeptá se muž, když se podívá na psa, který mu, jak si teď všimnu, neleží unohou, ale na nohou.