Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Saskia Noortová

TOXICKÁ LÁSKA

Z nizozemského originálu Bonuskind,
vydaného nakladatelstvím House of Books v Nizozemsku
v roce 2020, přeložila Lenka Řehová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 8347. publikaci.

Redakce Hana Sichingerová
Korektura Marie Hajdová
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

První vydání, Praha 2022

Bonuskind © 2020 Saskia Noort
First published by House of Books, Netherlands
Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden
Translation © Lenka Řehová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Lukáš Fritz, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-611-8 (ePub)
ISBN 978-80-7625-610-1 (pdf)
ISBN 978-80-7625-214-1 (print)

Miluje tě zlomenou, to je to, co miluje.
Boj o moc, druhá řada, poslední díl

Zlom mi nohy, abych k tobě nemohla přijít,
uřízni mi jazyk, abych k tobě nemohla promlouvat,
spal mou kůži, abych tě nemohla cítit,
vypíchni mi oči, abych tě neviděla.
Líbí se ti, když ti dovolím po mně šlapat,
říkáš mi, že se ti líbí,
když naše mysl onemocní.

Sharon van Etten, Your Love is Killing Me
(Tvá láska mě zabíjí)

1

Máma je mrtvá. To je první, co mě napadne, když otevřu oči. Co se mi zdálo? Vybavuju si to jen matně. Někde v našem starým domě bouchly dveře. Táta s námi ještě bydlel. Naštvaný šeptání, stejný jako několik posledních měsíců. Auto, skřípění pneumatik. Vážně to byl jen sen?

Rozsvítím lampičku u postele, zvednu sklenici vody, která tam stojí, a vypiju ji do dna. Polívá mě chlad i horko zároveň. Možná jsem nemocná. Nejradši bych se rozběhla hned za ní, ale netroufám si. Sáhnu po mobilu a otevřu WhatsApp. Žádný zprávy.

Mám strach. Obrovskej strach. Že je mamka vážně mrtvá. Že jsem zase dostala zánět močáku. Že mě Mees bude ignorovat. Že budeme muset bydlet u táty. Že mamce došly peníze a stanou se z nás bezdomovci. Netuším, proč se mi hlavou honí takový myšlenky. A pak mi dojde, že se dusím, že se stalo něco se vzduchem v domě. Oxid uhelnatý. Mamka, Luuk a Wammes jsou mrtví. Ale teď už opravdu musím vstát z postele a otevřít okno, jinak taky umřu. Motá se mi hlava, pomyslím na vraždy v rodinách a napadne mě, jestli nás dva s Luukem mamka nezdrogovala. Taky si vybavuju slova učitele nizozemštiny. Řekl mi, že mám moc bujnou fantazii a že si o mě dělá starosti. „Tvoji rodiče by si měli uvědomit, že vás svými hádkami ničí.“

Opatrně vstanu z postele a otevřu okno. Studený noční vzduch mě probere. Samozřejmě se nic nestalo. Ulice je temná a tichá, mamčino auto stojí před domem, Luukovo kolo se povaluje na zahradě. Prostě se jen bojím našeho novýho života v týhle větrný čtvrti bez trávy a stromů, kousek od dálnice. V noci dokážu v duchu říkat věci, na který si ve dne netroufám. Jako třeba učiteli nizozemštiny. Tomu bych ráda řekla, že mi jeho názor nijak nepomůže. Vím moc dobře, že nás naši ničí, stejně tak si uvědomuju, že to nedělají schválně. Co s tím asi zmůžeme? Trčíme mezi nimi. Posloucháme, mlčíme, vyčkáváme. Týden co týden si sbalíme tašky a dáváme pozor, abychom nic nezapomněli, protože pak by se strhla mela. Stali jsme se rodiči našich rodičů. Uklidňujeme jejich emoce, tišíme jejich vztek, tichounce našlapujeme kolem jejich nenávisti. Naší existencí je radši moc neobtěžujeme, protože sebemenší mráček rozpoutá novou válku.

Zalezu zpátky do postele, převalím se a strčím si ruku mezi nohy. Nic se neděje.

2

Nastoupím do jeho auta. Jakmile dosednu, nakloní se ke mně, aby mě políbil. Odtáhnu se. Dělá jakoby nic, ale podle toho, jak přidává plyn, vím, že se naštval.

„Tak povídej,“ spustí, zatímco uhání tmavými prázdnými ulicemi naší rozestavěné čtvrti. „Co tak strašně spěchalo?“

„Spěcháš jen ty. Můžeš prosím zpomalit? Nemusíme nikam jezdit. Klidně zastav a promluvíme si v autě.“

„Na to je moc velká zima. Mrznu.“

Chci to mít rychle za sebou, ale nechci to udělat v blízkosti dětí ani s ním být o samotě v tom domě.

Odbočí doleva na hlavní a znovu zrychlí.

„Prosím, zpomal.“

Vím, že jsem ho o to neměla žádat. To nejhloupější, co v jeho přítomnosti můžete udělat, je ukázat mu strach. Ušklíbne se a žene auto dál stodesetikilometrovou rychlostí.

„Co kdyby tu jely děti na kole bez světla nebo někdo venčil psa?“

„To by od nich bylo hloupý, takhle uprostřed noci na neosvětlený silnici.“

Pokládá mi ruku na koleno. „Máš strach?“

„Ne,“ odpovím.

„No tak, milá Hůlko, to nemusíš.“

Zničehonic šlápne na brzdu a zastaví auto u krajnice. „Ven s tím. Co máš na srdci?“

Ledovou rukou si sáhnu na rozpálené čelo. Dny, možná týdny jsem nespala. Jsem tak unavená, že nedokážu ani přemýšlet.

„Jsem zmatená,“ začnu.

„Z čeho? Ze mě? Z nás? To je přeci logický, ne? My dva, to už něco znamená, jsi moje Liga mistrů.“

„Zanedbávám svoje děti, trpí tím moje práce, zdraví. Nejsem stavěná na ty hry, co se mnou pořád dokola hraješ.“

Teprve teď se na mě skutečně podívá. Jeho oči ve tmě svítí jako dva uhlíky. Schová obličej do dlaní a zhluboka se nadechne.

„Hry, co s tebou hraju… Nepodceňuj se, Hůlko. Co se mi vlastně snažíš říct?“

Mozek se mi smrskává na velikost rozinky, jako pokaždé v jeho přítomnosti. Vyschlo mi v ústech, nevím, co s rukama. Nejradši bych se mu vrhla do náruče a požádala ho o odpuštění. Odpuštění za co? Netuším. Když jsem s ním, připadám si hloupá a zdá se mi, že dělám všechno špatně.

„Tenhle vztah mi nedělá dobře,“ dokážu ze sebe horko těžko vymáčknout.

„Vztah?“

„No ano, tohle. Co je mezi námi.“

„Myslíš, že to je vztah?“

V tu chvíli to převezme. Popadne ten správný háček a zavrtá mi ho hluboko do masa.

„Je mi jedno, jak tomu říkáš, ale já končím.“

To se ti povedlo, mumlám si v duchu. Ale nezáleží na tom, jak se ten rozhovor bude vyvíjet, hlavně když skončí rozchodem.

Rozesměje se. „Ale Hůlko, no tak.“

Kdo oslovuje svoji lásku Hůlko?

Pokusí se mě obejmout. Ucuknu, jako by mnou projel elektrický šok.

„Ježíši. Snad se mě nebojíš?“

Můj strach hraničí s panikou. Zároveň si přeju, aby převzal vedení. Jsem ztracená.

„Poslouchej mě,“ zahajuju proslov, který jsem nacvičovala dlouhé týdny. „Končím. Tentokrát definitivně. Je konec. A jestli ke mně skutečně něco cítíš, budeš to respektovat. Nebudeš mi volat, psát nebo se jen tak zjevovat před mými dveřmi. Potřebuju klid. Musím tu být pro svoje děti. A tohle si prostě nemůžu dovolit, promiň.“

Pokládá si hlavu na volant. Rukou hledám dveře. Snažím se je otevřít, ale jsou zamčené.

„O co ti jde, Hůlko? To sis řekla, že mě odkopneš jen tak u krajnice? Ježíši!“

Nastartuje auto a sešlápne plyn tak silně, až motor zaskučí. Za všechno, co se odteď stane, můžu děkovat jen sama sobě. V duchu vidím obličeje svých dětí, když byly ještě miminka, kojenci, batolata a jak vypadají teď. Dospívající dívka a téměř puberťák. Vidím jejich neohrabanost a cítím vůni jejich potu smíchanou s deodorantem.

„Prosím, odvez mě zpátky domů. Děti jsou samy. Musím za nima.“

„Ty s těma svejma zasranejma dětma. Proč se za ně pořád schováváš? Jestli mě už nechceš, řekni to na rovinu.“

„Myslím, že jsme to řešili už tisíckrát. Nepředstavím je novému partnerovi, dokud si nebudu jistá, že se z toho dostaly. Už takhle toho musí skousnout dost. A to, co je mezi náma... Sám říkáš, že tohle není žádný vztah. Že je to jako intenzivní, toxický… virus. Nebo psychóza. Občas si myslím, že vůbec neexistuješ.“

Mluvím rychle, jako bych tím snad mohla ovlivnit styl jeho jízdy. Jako by k němu snad něco z toho, co říkám, proniklo. Sjedeme ze silnice na polní cestu a poskakujeme přes výmoly a hrboly. Namlouvám si, že mě nezabije. Tohle je přece God, znám ho. Je divný a musím od něj pryč, jenže tohle není televizní seriál. Za chvíli zastaví a pohádáme se. Potom se pomilujeme a nakonec se mi podaří přemluvit ho, aby mě odvezl zpátky domů. Ve skrytu duše to je totiž dobrý chlap.

3

Každý ráno mě vzbudí rádio. Mamka ho zapíná, protože nesnáší ticho. Ale dneska nic neslyším. A to je zvláštní. Podívám se na telefon. Dvacet jedna zpráv na WhatsAppu, ale ani jedna od ní. Zato jedna od táty. Přišla v jednu ráno.

Dobrou noc, milá Lies. Chybíte mi.

Je devět hodin. Kručí mi v břiše. Samozřejmě, šla ven s Wammesem.

Vstanu, vklouznu do tygřích bačkor a obleču si župan. Taky s tygřím potiskem. Zajiskří: pitomá syntetika.

Bráchův pokoj je prázdnej. Scházím dolů. Luuk sedí v pyžamu na gauči se sluchátkama na hlavě, v ruce herní ovladač. Voní po sušenkách.

Sundám mu sluchátka.

„Hej, Lies, co blbneš?“

„Zklidni se. Mamka šla vyvenčit Wammese?’

„Co já vim? A zklidni se sama.“

Závěsy jsou ještě zatažený. Na stole vedle jejího notebooku stojí sklenička červenýho vína a popelník s nedopalkem. Mamka už roky nekouří. Nebo to aspoň tvrdí. Možná měla návštěvu. To by tam ale stály dvě skleničky. Slyším Wammese škrábat na kuchyňský dveře. Otevřu mu a odmění mě nadšeným poskakováním a štěkotem.

„No jo! Kdepak je panička, co?“

Beru Wammese na procházku přes pole. Mám na sobě mamčiny věci na běhání, který jsem našla v nohách její postele. Nasála jsem vůni polštářů a prostěradla. Často mi říká, abych nevyšilovala. A taky že mám moc velkou fantazii. Možná jen šla pro croissanty, a až se za chvíli vrátím domů, stůl bude prostřený. Možná mi říkala, že musí brzy ráno do práce, a já na to jen zapomněla. Ale její auto stojí na ulici a kolo je opřený o plot. Volám jí. Nebere to.

Je chladno, nebe bez mráčku. Wammes pobíhá a poskakuje, válí se v trávě a za keříky celý blažený udělá bobek. Procházím se, i když mi připadá zvláštní procházet se s rukou v kapse a s telefonem v ruce. Přemýšlím, jestli mám zavolat tátovi.

„To není dobrý nápad,“ slyším říkat mamku. Nenávidí se, ale nahlas říkají něco jiného. Tvrdí, že si navzájem přejí jen to nejlepší, ale bohužel se nedokážou na ničem shodnout, nebo si prostě nerozumí. Táta kdysi prohlásil, že oženit se s mojí mámou byla největší chyba v jeho životě.

„Já s Luukem jsme taky omyl?“ zeptala jsem se ho.

„Ne, samozřejmě že nejste. Vy jste to nejlepší, co mě kdy potkalo.“

Přišlo mi to zvláštní. Být zároveň omylem a tím nejlepším. Nahlas jsem to ale neřekla, protože z takových hovorů nemívám dobrý pocit. Proto mu nezavolám. Nechci mu dát šanci, aby mohl mamce nadávat.

Znovu vytáčím její číslo. Asi pracuje. Určitě jí zavolal jeden z jejích pacientů, kterým říká klienti. Naléhavý případ. Jenže to by mi napsala vzkaz nebo poslala zprávu. Možná to bylo tak naléhavý, že na to neměla čas. Sebevražda, psychóza... Mámini pacienti jsou blázni. „Sama je blázen,“ říkává táta. Přála bych si, aby to jednou skončilo. Ty jejich hlasy hádající se v mojí hlavě.

Není doma. Žádný croissanty, žádnej vzkaz. Nakrmím Wammese, postavím vodu na čaj a zeptám se Luuka, jestli si dá toust. Namažu máslem starý toustový chleba a dám na něj sýr. Nezaslechla jsem dneska v noci něco? Televizi, vzpomínám si. V tomhle domě je slyšet úplně všechno. Wammes štěkal. Mamka ho okřikla, aby přestal. Přišla mi dát pusu, to bylo trapný. Nejsem dítě, je mi patnáct. To už se pusy na dobrou noc nedávají. Mamka řekla, že je jí to fuk. Později mi to nebude připadat trapný a budu za takový vzpomínky vděčná.

Luuk je v pohodě. Chci, aby mu to vydrželo. Podám mu toust, čaj a nakrájený banán.

„Nemám rád banány,“ prohlásí. „Ty to nevíš?“

„Ne,“ odpovím. „To jsem nevěděla.“ Je divný, že to nevím? Luuk připomíná stín. Mamka mu nechala udělat krevní testy, ale vypadá to, že mu nic není. Luuk je prostě „jinej“. Podle táty to je nesmysl. Tvrdí, že za to může máma a ty její psychologický žvásty. Táta dal Luuka na fotbal. Máma si myslí, že je možná homosexuál. Vadí mi, že musí zapadat do nějaký škatulky. On je prostě Luuk.

Uvařím kafe a zapnu rádio. Jako by byla doma. Je deset hodin. Uvelebím se v její lenošce a projíždím telefon. Zprávy od kamarádů mě nezajímají. Ve skupině, kterou založil táta pro mě, Luuka a pro svou přítelkyni Lauru, sdílel fotku nás čtyř. Okamžitě ji mažu. Na Messengeru vidím, že mamka byla naposledy přihlášená o půl jedenáctý. Laura dala fotku nás čtyř na Instagram s textem „šťastná moderní rodinka“. Táta jí poslal srdíčko, ostatní komentáře přidali její příbuzní. Moc ti to přejeme. Viděla to mamka? Někde pod srdcem mě to zabolí.

Znovu vytáčím její číslo. Z haly slyším vyzvánění. Na chvilku si pomyslím, že je doma. Právě přišla, svlíká si bundu, před zrcadlem si upravuje neposlušný blonďatý lokny, rychle a neohrabaně prohlíží kapsy a kabelku. Vydám se k vstupním dveřím. Na zábradlí visí její kabelka. Vytáhnu z ní telefon.

Kdy člověk pozná, že se opravdu něco stalo? Možná jen zašla k sousedce na kafe. To ale není moc pravděpodobný, protože tu bydlíme jen krátce.

„Luuku! Nech toho.“

Dálkovým ovladačem vypnu televizi.

Jako by na mě zíralo zombie.

„Viděl jsi mámu?“

„Ne. Není u sebe v posteli?“

Zavrtím hlavou.

„Asi někam šla.“

„Asi.“ Nechci ho vystrašit.

„Viděl jsem ji včera večer,“ řekne Luuk. „Přišla mi dát pusu na dobrou noc.“

„Mně taky. Neříkala ti něco?“

„Jen dobrou noc.“

„Nechovala se divně?“

„Ne. Nevím. Byla jako vždycky.“

Chtěla bych někomu zavolat, ale jakmile to udělám, stane se to skutečností. Nebo mi pro změnu řeknou, že už zase vyšiluju. A komu bych měla zavolat? Kamarádce Evi s perfektními rodiči, kteří o mě mají strach a pořád dokola opakují, že to, co nám dělají naši, není normální? Za chvíli by nám před domem stála sociálka. Podle mamky je to to nejhorší, co vás může potkat.

Minulý týden dostal Luuk na fotbale míčem do obličeje a musel do nemocnice. Táta se nemohl dovolat mamce, a tak jsem seděla v čekárně s Laurou. Položila mi ruku kolem ramen a žvatlala na mě, jako by mi byly tři. Z jejího odéru, parfému smíchaného s cigaretovým kouřem, a dětskýho hlásku se mi dělalo špatně. Hnusila se mi, když zašla pro polívku a pohladila telefonujícího tátu po tváři. Pak přiběhla mamka. Naši se začali hádat, kdo z nich je horší rodič, a Laura se diplomaticky stáhla. Luuk byl nakonec v pořádku. Měl jen otřes mozku a hned ho propustili, načež se hádka spustila nanovo: s kým pojede domů? Vyhrála mamka. V autě mi řekla, že už jsem ve věku, kdy si můžu vybrat, s kým chci bydlet. „U obou,“ zalhala jsem a ona pokračovala: „Samozřejmě, drahoušku, rozumím ti.“ Jenže mi nerozuměla.

4

Nevím, jestli o tom mám Evi říct. Pověděla by to pak svojí mámě, a než bych se nadála, vymklo by se to kontrole. Za chvíli se vrátíme domů a ona tam bude. Vím to jistě.

Evi vytáhne z tašky malou lahvičku.

„Co to je?“

„Likér Cuarenta Y Tres. Moc dobrej.“

Obě si cucneme. Je tak sladkej, až mi trnou dásně.

„Tvoje máma má novýho přítele?“

„Myslím, že ne. Proč?“

„Můj táta ji viděl s nějakým chlápkem.“

„No a co? Často s nima pracuje.“

Možná leží v nemocnici. Co když ji někdo přejel, nebo upadla, nebo ji pokousal pes a někdo ji tam odvezl? Vytrhnu Evi lahvičku z ruky a vypiju ji do dna. Co když někde leží v bezvědomí? Mám zpocený dlaně.

Evi cinkla zpráva, podívá se na telefon. „Vadilo by ti, kdyby přišla Malou?“

„Jo,“ odpovím, „radši ať sem nechodí.“

„Jsi divná.“

„Nejsem. Co je zase špatně? Nemám Malou ráda, vždyť to víš. Nechápu, proč se mě vůbec ptáš. Ty jsi divná.“

„Ježíš, promiň. Zopakovala jsem jen to, co říkal můj táta, a ty seš hnedka podrážděná. Určitě kvůli Meesovi, protože si tě nevšímá.“

Mees je kluk, se kterým jsem se nedávno líbala. Od tý doby se mu vyhýbám. Ne protože by mi připadal hloupej, spíš naopak.

„Já ho ignoruju.“

„To určitě.“

Když se vrátíme domů, Luuk brečí.

„Kde jsi byla? Nemohl jsem se ti dovolat.“

„Šly jsme jen vyvenčit Wammese, už jsem zpátky.“

Chci, aby Evi odešla.

„Volal táta.“

„Co jsi mu řekl?“

„Že jsi pryč a mamka taky.“

„A on?“

„Jede za náma.“

„Tak já půjdu,“ prohlásí Evi.

Volám tátovi. Nemusí sem jezdit, jen by to zhoršil. My to zvládneme. Jsem si jistá, že se mamka za chvíli vrátí. Cítím to. Často poznám, že se stane něco dobrýho nebo špatnýho, stejně jako když mi někdo lže. Taťka s mamkou lžou pořád.

„Lies, kde jsi?“

„Doma. Luuk trochu zpanikařil.“

„Trochu? Byl úplně mimo.“

„Už je v pořádku.“

„To je jedno, sedím v autě a jedu pro vás.“

„To nemusíš.“

„Kde je máma? Dej mi ji.“

„Nechce s tebou mluvit.“

Lhát umím líp než dospělí.

„Proč mi nezvedá telefon?“

„Protože s tebou nechce mluvit.“

„Jak vás mohla nechat doma samotný přes noc, krucinál! Hlavně že pořád nadává, jak špatnej jsem táta.“

„Neměl by ses takhle chovat, tati.“

„Poslouchej. Vyřiď jí, že jedu zpátky, ale moje trpělivost přetekla. Ještě jedno zakopnutí, a budete bydlet u mě. Vyřiď jí, aby se začala chovat normálně.“

„Dobře, tati. Uvidíme se příští týden, jo?“

„Zavoláš mi? Kdyby něco, kdykoliv mi zavolej a já přijedu. Opravdu se mi po vás moc stýská.“

Slyším, jak je mu to proti srsti.

„Ó ano,“ říká hlas mojí mamky. „Vždycky mu vadí, když není po jeho. Pak to zkouší hrát na city.“

Zapnu mámin notebook a zadám heslo. Všude používá stejný: Wammes2017. Poslední, na co se dívala, byl Lauřin post. Znovu si prohlížím tu fotku. Byli jsme u táty, Laura si posadila Luuka na klín, já stála za ní, táta vedle mě s rukou okolo mých ramen. Použila strašně hloupej filtr. Laura patří k milovníkům selfíček se zajíčky a medvídky. Nechápu, jak si s ní táta mohl něco začít.

Snažím se uhodnout máminy myšlenky: moje rodina. U mého stolu. S mou čajovou konvicí. Mě vymazal.

Kdyby tu teď byla, utěšila bych ji a zeptala se, jestli by radši seděla na tý židli místo Laury.

„Ne,“ odpověděla by. „Ani jeden den.“

Ale tu fotku viděla. Proto si zapálila cigaretu a odešla. Když se to fotilo, nebyli jsme šťastný. Nebo ne tolik, jak to na fotce vypadá. Nechtěla jsem se fotit. Věděla jsem to: až to mamka uvidí, zblázní se. Proč se tak mile usmíváme? Netuším. Přišlo to samo od sebe. Chtěli jsme tátovi udělat radost. Co já vím.

Moje máma je psycholožka. Má knihovnu plnou knih o problémech. Jiným poradit umí. „Vystupte ze sebe, ze své bolesti a podívejte se na ni shora.“ Takový rady rozdává, ale sobě pomoct nedokáže. S tátou se hádají i kvůli plavkám. Nesmíme si je zabalit do tašky s sebou, protože táta všechno ztratí. „Však on vám nějaké sežene.“ Já i Luuk máme dvě kola, jedno u táty, jedno u ní. Slavíme dvakrát narozeniny, dvakrát Mikuláše, máme čtyři dovolený. S ní v karavanu v Bakkumu, s ním někde v cizině nebo v nějakým drahým lyžařským středisku. Soutěží o to, kdo je lepší rodič. Oba svým přátelům říkají: „U mě je dětem líp.“ Luuk ani já to nekomentujeme, tak to je nejlepší. Ale nejradši bysme měli zpátky naše dětský pokoje. Jeden pokoj, jednu čtvrť, jedno kolo.

Jíme rozpečený housky s tatarským biftekem a dokola si opakujeme: „Určitě se za chvíli vrátí.“ Jen zbytečně přeháníme. Nikdy by nás neopustila. Nedokáže bez nás žít. Je to jen nějaký omyl. Pořádně se zamysli: neměla dneska nějaký kurz nebo wellness, nešla s někým na výlet, nemusela narychlo do Ikey pro něco nezbytného, co nám doma chybí? Říkala, že se tam tenhle týden zastaví. Jenže tím se dostávám zpátky k autu, tašce a telefonu.

Hledám její cestovní pas v zásuvkách, krabičkách, dózách, taškách, pod matrací, mezi jejím spodním prádlem. Když si lehnu do její postele, ucítím ji tak silně, až si na chvilku pomyslím, že se vrátila. Nebudu brečet, musím si zachovat chladnou hlavu. Teď jsem matka. Ne taková jako ona. Nenechám se unést hněvem a sebelítostí. Rozmyslím se a udělám, co bude nejlepší. Žádná panika, žádný překotný rozhodnutí, žádný drama. Jen na chvíli odešla, brzy se vrátí zpátky.

Když se setmí, lituju, že jsem ji nezačala hledat ještě za světla. Chci zavolat sousedům, ale nemám jejich číslo. Mamka ho možná má. Vytáhnu její telefon z kabelky. Baterie je skoro vybitá. Strčím ho do nabíječky a zadám kód. Devatenáct set sedmdesát dva, rok jejího narození. Má sedmdesát dva zpráv na WhatsAppu, jedna z nich je od skupiny Sousedská hlídka Zonnenpad a ráno jí volalo skrytý číslo.

Milí sousedé, dnes okolo půl jedné v noci stál před číslem 74 dlouhou dobu černý golf s nastartovaným motorem. Nemyslím si, že by patřil někomu z ulice.

Ke zprávě je připojená velká fotka poznávací značky: 44-XB-UW. Nahlas si ta čísla a písmena opakuju. Následuje odpověď od nějakýho Dietse:

Tak hlavně ať vám nic neuteče! Jak se zdá, nemáte nic lepšího na práci!!!

Načež Diets skupinu opustil.

Dietse neznám a u toho, kdo sdílel fotku, je uvedený jen předčíslí nula šest.

Mamka byla naposledy online o půl jedenáctý. Poslední zprávu poslala tátovi před čtyřmi dny. V telefonu ho má uloženýho jako Kreténa.

Jako obvykle se mi nevrátilo spodní prádlo, které jsem naposledy koupila Lies s sebou. Liesin školní poradce se chce s námi sejít příští čtvrtek v patnáct čtyřicet. Buď tam včas.

Často myslím na chvíle, kdy ještě bylo všechno fajn nebo aspoň normální. My čtyři u jednoho stolu nebo v neděli společně v jedný posteli. V pyžamech před televizí. V autě na dovolený. Když jsme hráli hry a já si všimla, jak taťka chytil mamku okolo krku. Když jsme měli návštěvu a mamka vařila, zatímco se taťka bavil a smál. Tenkrát, když jsem je na jedný svatbě viděla tančit. Nebylo to vždycky špatný bez ohledu na to, co pořád tvrdí. Většinou to bylo hezký, dokud nepřišla Laura a celý to nepokazila.

5

Zlobím se na Luuka za to, že zavolal tátovi. Netuší, jak strašný je být mezi těma dvěma. Že ten jeho telefonát může mamku stát opatrovnictví. Že je táta posedlej čekáním na chybičku, přešlap, okamžik mateřskýho selhání, aby mohl udeřit. A teď se konečně dočkal.

„Jak zněl?“

„Normálně.“

„Co říkal?“

„Že tentokrát už fakt přijede. Nic víc.“

„Všechno jsi zkazil.“

„No a co? Máma je pryč, to je přece špatně, ne?“

„Teď to bude ještě horší.“

Chtěla bych ji varovat, ale nevím jak. Taky bych jí chtěla říct: jak jsi nám to mohla udělat? Tohle sis přála? Táta nás odveze pryč a už nás nikdy nevrátí. Bude si s náma a s Laurou hrát na rodinku. Udělají si další mimino a od všech okolo uslyším: „Přece to svýmu tátovi přeješ, ne?“ A já budu jen přikyvovat a přetvařovat se. Nebo si budu muset vybrat a Luuka tam nechat samotnýho. Nejradši bych bydlela u mamky. Strašně moc nás potřebuje. Můj pokoj u táty vypadá, jako by patřil někomu jinýmu. Dítěti, který si Laura vymyslela, milujícímu růžovou a kytičky, zatímco já je nesnáším. Nepotřebuju obřího medvěda nebo Uggy se třpytkama. Laura by se mnou ráda vymetala obchody a chodila na pedikúru, jenže já nejsem její „dcera“, která by s ní chtěla podnikat holčičí věci. Jsem Lies. Mám ráda horory, poflakování s klukama, tmavě modrou, tenisky, Billie Eilish a hiphop. A ne, nejsem lesba, jak o mně někteří týpci ve škole rozhlašují. Proto mě Mees políbil. Aby mě otestoval, tvrdila Evi.

Jsem tak nervózní, že nedokážu polknout. Stejně jako večer předtím, než nám naši oznámili, že se rozcházejí. Věděla jsem to, cítila jsem to už měsíce v kostech a toho večera jsem je zaslechla, jak se o tom baví v kuchyni.

„Řekneme jim, že to bylo společný rozhodnutí.“

Mamka plakala. „Chceš, abych jim lhala?“

„Nedělej z toho drama.“

„Ale vždyť to drama je.“

„Tady nejde o nás, ale o děti. Povíme jim, že jsme se dohodli, že bude lepší, když budu pár měsíců bydlet jinde. Že se máme pořád rádi, ale spíš jako kamarádi, a ne jako muž a žena.“

„Kecy.“

„Musíme z toho vynechat naše emoce.“

„Dobře. Ale jednoho dne se dozví, co jsi za kreténa.“

„A co si podle tebe budou myslet o tobě? Co?“

Nastalo dlouhý ticho, potom vzlykání.

„Konec diskuze.“

Jeden z nich práskl dveřma.

Tý noci, asi dva roky zpátky, jsem poprvé dostala zánět močáku. Tehdy jsem netušila, co to je. Pořád jsem potřebovala čůrat a bolelo to, ale protože jsem to nechtěla hrotit, nic jsem jim neřekla. Vygooglila jsem si symptomy a dočetla jsem se, že na to pomáhá pít vodu. Zkusila jsem to, ale nezabralo to. Následujícího dne, když mamka plakala a táta ze sebe soukal, že to není naše chyba, jsem odešla na záchod a vyčůrala jsem krev. Přišlo to jako na zavolanou, bolest odvedla mou pozornost od toho, o co se moji rodiče snažili. O dva dny později jsem se probudila v nemocniční posteli, s taťkou a mamkou po boku. To byla moje poslední šťastná chvilka.

Táta si ani nesundal bundu a rovnou vešel do pokoje. Ještě tady nikdy nebyl. Zadýchaný se rozhlédl dokola.

„Pojďte, zlatíčka, sbalte si věci, odvezu vás domů.“

„Chceme zůstat tady,“ řekla jsem.

„Nemohl bys tu počkat s náma?“ zeptal se ho Luuk.

„Mámě by se to asi nelíbilo.“

„Neměli bychom ji hledat?“

„To určitě uděláme, miláčku. Ale myslím si, že mamka jen potřebovala prostor.“

Moji rodiče to říkají často. Nejdřív chtěl trochu prostoru taťka, pak mamka, teď mají prostor oba dva, a stejně jim to nestačí.

„Tati,“ začala jsem. „Neměli bychom zavolat na policii?“

„Nic s tím neudělají. Máma je dospělá a po dospělých vyhlásí pátrání až po dvou dnech. Nic nenasvědčuje tomu, že by se přihodilo něco závažnýho.“

Taťka je advokát, ví to.

„Mohlo se jí něco stát.“

„Jo, nebo ji unesli,“ přidá se Luuk.

„Samozřejmě, obvoláme všechny nemocnice v okolí,“ odpověděl táta. „Nechte to na nás.“

Na nich. Na Lauře a na něm.

„No tak, děti, Laura na nás čeká v autě.“

„Proč?“

„Dělá si starosti.“

Co je mi po tom? Nahlas to neřeknu, přijde mi lepší se teď nehádat. Tak moc bych si přála, aby Laura zmizela. Pif paf a byla by pryč. Nehledala bych ji, nezavolala policii, ani chviličku bych si o ni nedělala starosti. Všechno začalo Laurou, a co se mě týče, ať si klidně umře. Když na ni pomyslím, polije mě chlad. Laura. Už jen to jméno. Copak jsme se o ni prosili? Měli jsme snad na výběr? Přesto s ní trávíme každej druhej tejden.

„Možná bys měl o pomoc poprosit i Kim.“

„A babičku,“ dodá Luuk.

„Babičce zatím nebudeme přidělávat starosti.“

„Wammes musí jet s náma,“ prohlásí Luuk.

Tátův obličej se zachmuří. Nesnáší domácí mazlíčky. Právě proto si mamka před dvěma lety pořídila štěně.

6

Kuchyň je černá. Okolo kuchyňskýho ostrůvku stojí vysoký ocelový židličky. Před plynovým krbem je obrovská šedivá sedací souprava, akdyž zmáčknete dálkovej ovladač, zpodlahy vyjede televize.

Taťka se svalí na sedačku vedle nás. „Položte ty telefony.“

„Jenom kontroluju, jestli mamka není náhodou online,“ řekne Luuk.

Mobil, kterej jsem našla vjejí kabelce, jsem strčila do svý tašky. Jako by mi mamka říkala: „Nedopusť, aby se kněmu dostal ten hnusák.“

„Jak se máma chovala předtím, než zmizela?“

„Normálně,“ odvětil Luuk.

„Byla smutná,“ řekla jsem. „Nemohla spát ačasto bývala unavená.“