Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Petr Mareš

Kyberkultura, hackeři a digitální revoluce
Informace chce být svobodná

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8525. publikaci

Recenze: Petr Nutil

Odpovědná redaktorka Zuzana Böhmová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Formát ePub Štěpán Böhm
Fotografie a ilustrace viz s. 216
Počet stran 232
První vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

© Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4900-1 (ePub)
ISBN 978-80-271-4899-8 (pdf)
ISBN 978-80-271-3358-1 (print)

Věnováno všem bytostem.

O AUTOROVI

Petr Profen Mareš je nezávislý publicista a bloger píšící pro kulturní magazíny Fullmoon.cz, A2, Magazín UNI a sever Manipulátoři.cz. Živí se jako grafik a webdesigner na volné noze pod značkou Shangrila Factory. Aktuálně působí i na pozici PR specialisty v GMU v Hradci Králové. Vydal rovněž několik alb elektronické hudby pod pseudonymem prof. Neutrino a věnoval se audiovizuální tvorbě v projektech CBK a BIMB. Vystudoval obor Transkulturní komunikace na Univerzitě Hradec Králové a v současnosti dokončuje studium politologie se zaměřením na Latinskou Ameriku.

A2: www.advojka.cz/o-nas/autori/petr-mares

Fullmoon: www.fullmoonzine.cz/prof-neutrino

UNI: www.magazinuni.cz/author/mares-petr

Manipulátoři: manipulatori.cz/author/petrmares

Shangrila Factory: www.shangrilas.cz

Prof. Neutrino: prof-neutrino.webnode.cz

BIMB: blackisla.webnode.cz

PROLOG

Kniha, kterou se chystáte číst, je pokusem o stručné zachycení vzniku, vývoje a současného stavu kyberkultury a neutuchajícího boje za svobodu jedince a svobodu informací ve virtuálním prostředí kyberprostoru. Zdaleka však nejde a ani nemůže jít o její vyčerpávající popis. K tomu by byly zapotřebí tisíce dalších stran a nespočet odborníků a uživatelů digitalizovaného světa. Jde tedy jen o jakýsi skromný úvod do fenoménu kyberkultury či troufalý pokus plasticky zdokumentovat její historický vývoj. Reflektovat její dopady na současnou společnost z pohledu jedince, jenž digitální svět zakoušel od prvních kroků rozšíření globální sítě Internet na přelomu devadesátých let, kdy se tato platforma pomalu zabydlovala v našich domovech, až po její všudypřítomnost v současném, informačně předimenzovaném světě.

Zažil jsem internetově prenatální dobu, bez existence mobilního telefonu a vlastního PC či notebooku, kdy se lidé museli na osobním setkání nebo na sklence s přáteli domlouvat předem a s dostatečným předstihem na přesný den, místo i čas, jinak by se s nikým pravděpodobně jen tak nesetkali. Vše tedy muselo mít pevnější obrysy. To už je však hudba minulosti a nehodlám zde nostalgicky vzpomínat na doby dávno minulé, i když čas plynul o dost pomaleji, informace nebyly tak zbrkle uspěchané a slovo hacker ještě téměř nikdo neznal, natož aby někomu nahánělo strach – že mu vykrade účet, zablokuje PC a nebo ho začne vydírat.

Kyberkulturu se tedy nejdříve pokusím v kostce zaznamenat od jejího vzniku po současnost a analyzovat její neuralgické body. Zaměřím se především na její kontrakulturní projevy, primárně obhajující svobodu jednotlivce v prostředí internetu. Jakkoliv je slovo „svoboda“ velmi abstraktní a těžko definovatelný pojem a „kyberprostor“ fluidní a rychle se vyvíjející životní prostředí, které nemá přesně vymezené geografické, kulturní, sociální ani politické hranice. Nakonec pozornosti neunikne ani sama informace, která je v personalizované podobě hlavním hrdinou této knihy, je podstatou lidské komunikace a dle původního hackerského hesla „chce být svobodná“.

Samotná kniha je aktualizací mé závěrečné práce, která nesla název Kyberkultura a svoboda na internetu (2018), a některých esejů a recenzí, které se tématu internetu a digitalizace světa nějak dotýkají. Důvodem bylo zmapovat vznik a vývoj alternativních aktivit v digitálním prostředí, které na sebe v podstatě kontinuálně navazují, rozvíjejí své teze a aktualizují tak i původní myšlenky anarchismu a libertariánství. O těch tu také logicky bude řeč.

Společnou premisou pro tyto platformy je svoboda šíření a sdílení informací v kyberprostoru, a tím snaha o decentralizovanou a demokratickou společnost. To vše při zachování digitální svobody, která se nestane jen nástrojem různých konspirátorů nebo manipulátorů. I když tato meta se dnes v době hromadného šíření dezinformací a možnosti sledování naší virtuální komunikace zpravodajskými či reklamními agenturami zdá téměř nemožnou.

Dojde tak i na pár odboček do historie, bez nichž by některé pozdější události nebyly zdaleka pochopitelné – odkud se vlastně vzaly a kam směřují. Jak známo, bez historie není současnost a ani budoucnost. A možná se vše děje v jeden nekonečný moment, ale to už se pouštím do módních „kvantových“ spekulací, na které však taky dojde.

Kniha není technickou příručkou, jak se stát hackerem, ani nemá za cíl odhalit nové šokující události a konspirace, natož dávat přesné návody, jak rozeznat informace od dezinformací. Od toho tu je spousta jiných publikací a mediálních platforem. Kniha má být záznamem doby a pokusem o reflexi fenoménu digitální kultury, která se ve 21. století stala nedílnou součástí našich životů a radikálně formuje lidské myšlení a globální civilizaci.

Tento text je psán s vědomím, že prizmatem frenetického pohybu společenských změn akcelerovaných digitální revolucí může být už za pár let tato práce pouhou archivní záležitostí, jakýmsi zmražením aktuálního stavu. Přesto si myslím, že je dobré ho zachytit pro případné další přezkoumání, doplnění nebo vyvrácení. Pohled to bude spíš z makroperspektivy a každá kapitola by si jistě zasloužila samostatnou studii. Určitě se najde dost jedinců, kteří by text dokázali obohatit o další postřehy. Možná by bylo lepší, kdyby byla kolektivním dílem než jen prací jednotlivce, jenž má ze své podstaty pouze omezený úhel pohledu a jehož výběr témat je selektivní a blízký jeho naturelu.

A je i dost možné, že tento text bude za čas jen další podivný a nesrozumitelný shluk znaků v nekonečném toku dat v bezbřehém oceánu informací, které se snažily aspoň na chvíli dávat smysl a třeba nastolit debatu o světě, ve kterém právě žijeme.

…A pak zase zmizí…

VYMEZENÍ POJMU KYBERKULTURA

Na srozuměnou, kyberkulturou (od řeckého kybernētikós – „týkající se kormidla, řízení“) je zde v nejširším slova smyslu myšlena sociokulturní aktivita lidí, vzniklá ve virtuálním prostředí pokročilých informačních a komunikačních technologií, označovaných ICT (Information and Communication Technologies). Tento prazvláštní virtuální kyberprostor je propojený do globální sítě, které jsme si nakonec zvykli říkat Internet a která umožňuje vzájemnou komunikaci, spolupráci a sdílení informací, myšlenek, obchodu a služeb, distribuovaných ve frekvenci binárního kódu jedniček a nul. Kyberkultura však dávno není žádnou oddělenou entitou, ale integrální součástí života naprosté většiny obyvatel planety Země. Každý jsme tedy v rámci ní jak jejím uživatelem, tak pozorovatelem.

Kyberkulturou však bylo původně označováno i alternativní a umělecké hnutí, fascinované možnostmi nových digitálních technologií a hackerskou subkulturou, které se vyklubalo počátkem osmdesátých let v podobě kyberpunku. Toto hnutí mnohé, co se později stalo naší běžnou realitou, v symbolické rovině inspirovalo, nebo dokonce předpovědělo. Umění tak opět prokázalo svoji iniciační moc předvídat budoucnost. Obě pojetí kyberkultury tak spolu souvisejí a prolínají se, proto zde budu psát postupně o obojím. Ale popořádku.

#1
DIGITÁLNÍ REVOLUCE
ANEB STRUČNÁ HISTORIE SVĚTA ZA ZRCADLEM

„Co člověku prospěje, když získá celý svět
aten skutečný život ztratí?“

Matouš 16,16

„Dostatečně pokročilou technologii
nelze odlišit od magie.“

Arthur C. Clarke

„Nakonec už existuje jeden jediný počítač, ale není možné
určit jeho hranice, stanovit jeho obrysy. Je to počítač, kde
jeho centrum je všude aokraj nikde, hypertextový, rozptýlený, živý, bující, nedokončený, kyberprostor osobně.“

Pierre Lévy

Digitální technologie se dnes vyvíjejí překotným tempem akaždým rokem se náš svět zásadně mění. Jsme tak vpřímém přenosu svědky fenoménu digitální revoluce, se všemi jejími klady izápory, jak kulturními asociálními, tak ienvironmentálními. Tato revoluce během několika málo desítek let významně změnila paradigma vnímání identity člověka, jeho zvyklosti, chování, kulturu, jazyk avneposlední řadě ijeho životní prostředí adala vznik tomu, čemu se říká kyberkultura ainformační doba– infověk.

VIZE

„Změňte média azměníte kulturu.“

Marshall McLuhan

Opakování je matka moudrosti. Nejdříve se tedy pokusím ovelmi stručný nástin historického vývoje digitálních technologií avzniku kyberkultury. Abychom si připomněli, sčím to vlastně denně přicházíme do styku. Sčím se probouzíme ausínáme, aniž bychom si uvědomovali, jak to vše přišlo na svět aže to tu není zdaleka od jeho stvoření, ikdyž se tomu tak někdy téměř zdá být. Valná část mladších obyvatel kyberprostoru– Digital Natives– si totiž ani nemůže pamatovat jeho prehistorické prvopočátky, protože se narodila vuž samotném epicentru digitální éry aživot vsíti bere jako naprosto samozřejmý apřirozený.

Cesta zlaboratoře na noční stolek

Geneze toho, co všeobecně nazýváme kyberkulturou, započala jako celospolečenský fenomén vroce 1946, kdy byl na univerzitě vPensylvánii spuštěn první elektronkový počítač ENIAC (Electronic Numerical Integrator and Computer). Měl přezdívku „Obrovský mozek“ apracoval na podobné bázi jako ty dnešní. Až na to, že byl robustního vzezření ase svým nepřeberným množstvím tlačítek, páček, diod akabelů zabíral celou laboratoř. Prováděl, na svou dobu, neuvěřitelných pět tisíc součtů za sekundu abyl chlazen dvěma leteckými motory. Veškeré výpočty se zaznamenávaly na děrné štítky. Když byl plně vchodu, problikávalo prý pouliční osvětlení. Poruchovost byla také obrovská. Každou chvíli vyhořela nějaká vakuová elektronka. Aikdyž jeho původním účelem bylo sloužit pro výpočet termonukleární zbraně, zrodilo se cosi přelomového.

Vprůběhu 50. a60. let se rozšířily obdobné přístroje na akademickou půdu dalších amerických univerzit vpodobě sálových počítačů na bázi tranzistorů pospojovaných do integrovaných obvodů. Mezi prvními programátory astudenty oborů kybernetiky ainformatiky, hledajícími analogie mezi biologickým astrojovým řízením apřenosem informací, tehdy vládl svobodný atechno-optimistický duch. Nové výpočetní metody měly zásadně usnadnit práci vědcům arozvinout lidský potenciál. Výpočty tehdejších počítačů však byly stále poměrně pomalé aenergeticky náročné, aproto byly tyto komputery doménou převážně diplomovaných inženýrů. Většina lidí vté době nezahlédla na vlastní oči počítač ani zrychlíku. Iproto si ještě mohli počítače romantizovat jako příslib budoucích časů. Technologie měla odpoutat lidi od otrocké práce aposunout je do nového světa plného pohodlí azábavy, tedy alespoň ty privilegované, žijící vbohatších částech světa.

Další vize vývojářských firem byly tedy jasné. Dostat se ztovárních hal na pracovní stoly firem apozději ina noční stolky do každé domácnosti. Osestrojení malého stolního počítače pro běžné použití se snažily technologické firmy jako IBM nebo Xerox již od raných sedmdesátých let minulého století spříchodem prvního univerzálního mikroprocesoru Intel 4004 orozměrech 3×4 mm (1971), který už měl výkon jako první sálový počítač. Vtéto podobě to byly spíš přístroje pro odborníky, píšící příkazy vtextově ovládaném operačním systému. Stále ještě nic pro laiky, neznající základy programování. Kapacita informace se však už tenkrát začala měřit vpodivných jednotkách, jako jsou bity abajty.

Zásadní roli ve vývoji osobních počítačů– PC (Personal Computer)– sehrálo až uživatelsky přívětivé vizuální rozhraní „oken“ vpodobě konkurenčních operačních systémů amerických firem Apple aMicrosoft. Ty dodnes tvoří prostředí pracovních ploch většiny osobních počítačů, ajejich ovládání se tak stalo pro všechny dostatečně intuitivní. Nezapomeňme však na myš, klávesnici amonitor– svatou trojici první etapy digitalizace světa, bez kterých by kybersvět nemohl povstat avytvořit globální kulturu. Někdo by mohl ještě namítnout: „Aco vnitřnosti PC?“ Jistě, bez harddisku jako srdce počítače aprocesoru jako jeho mozku by to vůbec nefungovalo.

Příběhy arivalita prvních legendárních tvůrců osobních počítačů ajejich komercionalizace, Billa Gatese aSteva Jobse, zobdobí 70. a80. let jsou natolik notoricky známé, že není nutné se jimi zevrubně zabývat. Pokud pro někoho ne, zkuste se podívat na film Piráti ze Sillicon Walley amnohé zdřevních počátků vzniku osobních počítačů určitě pochopíte. Tehdy ještě mladý hippie, vyznavač indické filozofie asyn syrského uprchlíka Steve Jobs se svým kamarádem Stevem Wozniakem smontovali první PC téměř na koleně vpronajaté garáži anazvali ho Apple I(1976). Jeden jako vizionář aobchodník, druhý jako zdatný technik spájkou vruce. Všetečný aambiciózní Bill Gates nápad sokny posléze okopíroval– jako předtím Apple okopíroval svůj systém Mac OS od firmy Xerox. Dokonce podle něj pojmenoval isvůj, na dlouhou dobu světově nejrozšířenější operační systém Windows, aby bylo jasné, komu „okna“ patří. Softwarový kancelářský balík MS Office posléze dostal tento operační systém do celého světa. Bill Gates se tak stal na určitou dobu nejbohatším mužem planety, možná iširého vesmíru. Logo nakousnutého jablka technologického poznání zůstalo doménou pro movitější klientelu či technické fajnšmekry, kteří si rádi připlatí za moderní design, značku azprvu imenší poruchovost.

Neustálou miniaturizací azrychlováním výkonu paměťových čipů, kapacity harddisků ikompletního hardwaru se dostaly osobní počítače na stoly téměř každé kanceláře. Asrozvojem softwaru, sloužícímu primárně zábavě, ido téměř každé středostavovské domácnosti. Počítače tak významně usnadnily aurychlily mnohé lidské činnosti adigitální revoluce se rozšířila ina střední vrstvy obyvatel, kteří si mohli vlastní PC dovolit. Zároveň však tato doba dostupnosti azlevnění počítačů nastartovala idalší možné nástrahy akomplikace sní spojené.

Vznik globální vesnice

Stále se čekalo na to, až přijde někdo snápadem, jak počítače mezi sebou propojit vjednu globálně sdílenou síť. Historickým předchůdcem takové důmyslné sítě byl ARPANET. Ten byl spuštěný už vroce 1969 asloužil ministerstvu obrany USA, tedy– jak tomu často unových technologií bývá– kvojenským účelům. Tento nový princip sdílení informací byl strategicky založen na decentralizovaném propojení více koncových jednotek mezi sebou, které by při odpojení či zničení jedné znich zůstaly stále ve spojení. Nijak by to jejich další komunikaci neochromilo adůležité informace by zůstaly inadále zachovány.

Pomyslným „Velkým třeskem“ pro vývoj globálně propojeného světa se stal však až rok 1989, kdy spatřila světlo světa revoluční platforma World Wide Web, zkráceně WWW nebo prostě web. Jeho strůjcem byl anglický informatik a,mytologicky řečeno, „praotec internetu“ Tim Barners-Lee. Ten vrámci výzkumného projektu pro jadernou fyziku společnosti CERN vtiskl této „pavučině“ základní jazyk apravidla (HTML, HTTP, URL), což ho povýšilo dokonce až do šlechtického stavu. Tehdy vznikla celosvětová informační akomunikační síť Internet, spojující svobodnou lidskou imaginaci ainteligenci do jedné globální platformy, překračující časoprostorové hranice. Tato rozvětvená informační síť zaručuje nepřetržitou výměnu asdílení dat. Při troše bujnější fantazie připomíná chobotnici snekonečným množstvím chapadel. Zpočátku byl nejvyužívanější součástí internetu takzvaný e-mail– jako elektronická náhrada dopisu. Ten raketově odstartoval možnosti komunikace napříč kontinenty.

Vynález INTERNETU představoval nově objevený kontinent, který čekal na osídlení. Jeho vznikem byly vytvořeny nové sociokulturní fenomény obývané lidmi: KYBERPROSTOR aDATASFÉRA.

Dnes jsou tyto názvy už poněkud vyčpělé, zatím se však překvapivě žádné nové neuchytily. Zdárně jim konkurují snadno zaměnitelné termíny „virtuální“, „digitální“, „elektronický“ či „informační“, které už také nejsou nijak inovativní. Osobně se mi zdají poetičtější první dva, ale na všechny se nakonec dostane.

Vprincipu jde ojakousi sféru koloběhu informací avirtuální, geograficky neomezený prostor pro jejich šíření, který vpodobě odkazů (hyperlinků) propojil všechna digitalizovaná data vjeden nekonečný anavazující hypertext– ne nepodobný nekonečné Borgesově Babylonské knihovně, která obsahovala všechny knihy světa, od těch prorockých až po úplné braky. Člověk se stal jakýmsi novodobým „ztroskotancem“ ve spletitém labyrintu informací.

Ztohoto důvodu byl nám dosud známý fyzický svět propleten podzemní pavučinou optických vláken skrze zemi askrze oceány aatmosféra propojena nespočtem satelitních vysílačů, šířících neviditelný digitální signál po celé planetě od pólu kpólu. Proces globalizace se tak mohl rozjet naplno. Zároveň tím byl symbolicky vypuštěn zlahve džin, ukterého zatím zdaleka nebylo jasné, komu bude sloužit. Pro některé náboženské apokalyptiky dokonce spolu s„internety“ povstala ďábelská šelma, započínající zmatení jazyků akonečnou zkázu světa.

Celá tato antropologická situace odstartovaná spuštěním internetu, ač se dnes zdá samozřejmá, je do určité míry zázrakem lidské kreativity adůmyslnosti asvým způsobem propojila celý svět do „globální vesnice“, jak prorokoval Marshall McLuhan. Dle Lévyho tím byla vytvořena jakási „kolektivní inteligence“– skrze lidské poznání propojená noosféra Teilharda de Chardin. Strochou nadsázky tehdy vzniklo něco jako CML (centrální mozek lidstva) ze seriálu Návštěvníci, apostupně se přeměnila celá lidská společnost.

ILUZE

„Realita je pouze iluze, ikdyž velmi vytrvalá.“

Albert Einstein

Virtuální prostředí internetu, původně obývané převážně různými počítačovými geeky anerdy hltajícími kyberpunkovou literaturu, jež další vývoj kyberkultury anticipovala, se stalo postupně příbytkem pro masovou migraci lidské populace do světa „za zrcadlem“. Na internet se přesunuly téměř všechny možné aktivity od zábavy, umění, obchodu, vzdělávání až po přátelství asex. Začala tak zcela nová etapa lidské evoluce poháněná iluzí, že možná jednou vše lidské bude fungovat přes virtuální rozhraní internetu ajeho binární kód.

Algoritmy na scéně

Po čase začalo být nutné se vtom nepřeberném řečišti informací virtuálního vesmíru nějak vyznat, ale bez znalosti přesné webové adresy to bylo poměrně složité či téměř nemožné. Bodem obratu byl vznik internetových vyhledávačů (neplést sprohlížeči), znichž se nakonec masivně prosadil další projekt ze Silicon Valley, prapodivně nazvaný Google (1998)– výtvor tehdejších studentů výpočetní techniky adnes nejvlivnějších lidí světa Larryho Page aSergeje Brina. ZGooglu se záhy stala nejpoužívanější vyhledávací platforma, která je kdispozici zdarma na celém internetu ise všemi jeho podpůrnými programy aaplikacemi.

Google zásadně ovlivnil možnost rychlého apřesného vyhledávání informací krelevanci dotazu pomocí vyhledávacích robotů, či zkráceně „botů“. Ty se řídí záhadnými algoritmy, které hledají vždy ten správný postup, jak se dostat ke kýženému cíli. Zároveň jsou tyto vyhledávače zřejmě nejdůmyslnější masově rozšířenou umělou inteligencí (AI– Artificial Intelligence) na planetě Zemi, kterou využívají miliardy lidí. Někteří tento vyhledávací program považují dokonce za kvintesenci samotného internetu či velkolepou manifestaci kyberprostoru. Atak jsme se ocitli ve spárech vyhledávacích algoritmů.

Aby na internetu Google iněco vydělal (azdaleka ne málo), zároveň odstartoval počátek kontextové reklamy, která se dokáže zobrazit jen tomu, koho „naháněcí“ algoritmy vyhodnotí jako potenciálního zákazníka. Poté už ho jen tak neopustí apronásledují ho, dokud zas neodklikne někde něco jiného nebo si nenakoupí. Plošná reklama tak pomalu pozbyla na významu, reklama se stala soukromou věcí, zaměřenou na konkrétní jedince ajejich touhy. Trefná je poznámka otom, jak je absurdní, kolik talentovaných programátorů se dnes zabývá primárně tím, jak přimět lidi, aby klikli na reklamu, místo aby vytvářeli něco užitečnějšího. Volný trh se nechal velmi rychle podmanit, téměř jako při rakovinném bujení, aalgoritmy opanovaly do té doby neregulovaný digitální prostor.

Pro vyhledávání informací je dnes neodmyslitelná internetová encyklopedie Wikipedie (1995), která se stala primárním zdrojem slovníkových hesel podobně jako kdysi slavná tištěná Encyklopedia Britannica. Na rozdíl od ní však za tuto informační knihovnu nikdo nenese výhradní zodpovědnost. Tato globální databáze byla vytvořena zcela demokraticky svými uživateli, bez direktivního kontrolního aparátu acenzury. Proto jsou její vývoj iverifikace organické aje výsledkem kolektivní snahy všech aktivních uživatelů internetu. Tento fakt je ale trnem voku mnohým odborníkům, kteří tento nejpoužívanější zdroj informací zřejmě nikdy nebudou mít pod svou kontrolou. Atak se díky této virtuální encyklopedii může postupně změnit ipohled na dějiny, což se koneckonců dělo odjakživa. Historii, jak známo, vždy přepisovali vítězové adnes je vítězem svět digitálních platforem.

Musela být ještě překonána panika zroku 2000, kdy se počítalo smožností zhroucení internetových databází kvůli nerozlišení kalendářního data. To se zapisovalo jen se dvěma nulami, amělo tedy dojít kzáměně let 1900 a2000, proto byl celý problém nazýván Y2K. Konec světa však ani tentokrát nenastal.

Konzum 2.0

Mezi lety 1996–2000 se kvůli masovému používání internetu rozbujela „internetová horečka“ nazvaná dot.com bubble, během níž náhle stouply akcie všeho, co souviselo sobchodem na internetu. Novou formou konzumerismu aslasti znakupování stále nových výrobků, většinou kživotu nepotřebných či zcela zbytečných, přinesly prodejní portály Amazon (1994) nebo eBay (1995). Ty formou elektronického obchodu, e-shopu, umožňují prodávat anakupovat výrobky přímo ztepla domovů potencionálně všem lidem ve všech zemích, bez nutnosti je předem reálně vidět, osahat avyzkoušet si je. Na internetu se tak prodávají pouze jejich fiktivní vizuální odrazy vpodobě pixelů astylisticky „vyšperkované“ marketingové popisy profesionálních copywriterů, nikoliv reálný produkt, který po doručení leckdy může zklamat příliš důvěřivého zákazníka, jemuž se ten obrázek bot přece tak líbil. Jak známo, svět chce být klamán atedy je.

Na koupi věcí, služeb či zážitků jsou však potřeba nějaké ty peníze. Globální převodní peněžní platformou se stala peněžní služba PayPal (1998). Brzy ji následovaly idalší obdobné platformy usnadňující online globální nakup aprodej po síti. Peníze se tak postupně staly čím dál virtuálnější anehmotnou entitou. Vpodstatě už jsou jen našimi fiktivními číselnými údaji uloženými na serverech někoho jiného anekryté už ničím, natož zlatem. Musíme jen doufat, že bankovní bezpečnostní systémy jsou dostatečně chráněné proti hackerským útokům avnitřnímu zneužití. Ještě později přišly na svět kryptoměny včele sbitcoinem (2009), jež se obejdou zcela bez kontroly bankovního astátního sektoru jako centrálních zmocněnců aregulátorů měny.

Polapeni vsociálních sítích

Zdnešního pohledu bylo zřejmě nejzásadnějším aurčujícím předělem vlidské komunikaci založení sociálních sítí (social network). Postupně vznikalo nespočet platforem pro osobní prezentaci anavazování mezilidských vztahů jako hudební Myspace (2003), pracovní LinkedIn (2003), zábavní Facebook (2004) nebo Twitter (2006) pro novináře. Oněco později následovaly převážně vizuálně zaměřené platformy Instagram (2010), Snapchat (2011), kde zpráva mizí několik vteřin po přečtení, nebo čínská obdoba pro nevázanou zábavu nejmladších osadníků kyberprostoru TikTok (2016).

Na nespočtu sociálních sítí jsou dnes registrovány miliardy uživatelů zcelé planety. Někteří migrují ze sítě na síť nebo osídlili více platforem najednou. Osobní komunikace arychlé instantní sdílení informací se na těchto platformách uskutečňují virtuálně, aniž by se jednotliví uživatelé ve skutečnosti osobně znali aalespoň někdy zašli na drink. Často je totiž dělí celé kontinenty. Koneckonců pivo si lze dát ionline anemusíte ani opustit byt. Tím byla zahájena nová éra, kde se ze statických stránek, vytvářených administrátorem, postupně stal web 2.0, vněmž se na tvorbě obsahu podílejí sami uživatelé.

Nepřehlédnutelným anadmíru vlivným momentem ve vývoji virtuálního světa byl vznik videoportálu Youtube (2005). Na něm si kdokoli může zřídit vlastní videokanál ašířit své myšlenky, ale také pouhé nesmysly či bludy, do širého „světa za zrcadlem“. Vznikl nový druh zábavní činnosti– youtubering. Velmi rychle se globálně rozšířil azčásti pohltil dosavadní zábavní trh ajeho přežité formy. Jako youtuber můžete na veřejně sdíleném jedení pizzy, hraní „gamesek“ nebo rozbalování nových bot vydělat miliony.

Na sociálních sítích tudíž vznikla obsáhlá sféra virtuálního společenského života, která umožnila snadné vytvoření různých zájmových skupin. Současně stím ale iizolovaných sociálních bublin. Uměle stvořené internetové celebrity askuteční či samozvaní influenceři se stali internetovými superstar, toužícími ovlivňovat společenské trendy od nákupu parfému přes kulinářství amódu až po tipy na literaturu ahudbu. Aněkterým se to ipoměrně daří. Warholových 15 minut slávy se dnes vtěsnalo do pouhých 15 vteřin.

Se vznikem sociálních sítí se radikálně změnil
ináhled na to, co jsou to přátelské vztahy,
komunikace, lidská intimita asoukromí, práce,
ale isamotné sociální regulativy jako etika amorálka.

Základním kritériem ohodnocení lidských snah se stal vztyčený palec (like) apostupně ipřehršel dalších emotikonů jako slavný „smajlík,“ navracejí se ke znakovému písmu ainfantilizující tak celou kulturu.

Postupem času se zprimitivní emailové komunikace aúzemí jednoduchých webových stránek, psaných pomocí HTML kódu, stala sféra demokratizované asofistikované informační dálnice skrze mobilní technologie aosobní profily akanály jednotlivců na sociálních sítích. Uvnitř sítě vznikají nová přátelství, pracovní příležitosti nebo imilostná vzplanutí. Zároveň však kvůli těmto sítím přišla spousta lidí openíze, duševní zdraví, nebo dokonce oživot.

Svět vkapse kalhot

Proces miniaturizace našich internetových společníků prozatím dospěl kmobilním technologiím vpodobně laptopů, tabletů, anakonec kapesních smartphonů, které jsou dnes součástí osobní výbavy téměř každého jedince od USA po Papuu-Novou Guineu– všude, kde je dostupné pokrytí internetovou sítí asatelitní GPS (Global Positioning System) navigací. „Chytré telefony“ se svými mobilními aplikacemi se staly součástí našich životů asvým způsoben iprodloužením našich fyzických těl aosobní identity. Svůj život si bez nich dokážeme už jen těžko představit. Což je patrné zmnohých neurotických pohledů upřených na display mobilních telefonů vdopravních prostředcích či restauracích, kdy oko dychtivě slídí po každém novém „lajku“ či „hejtu“. Iproto vtěchto interiérech většinou vládne soustředěný klid.

Vtomto odvětví se stal předvojem opět Jobsův nápad– iPhone (2007). Záhy ho ale následoval Android (2008) adalší platformy, které ovládly azaplavily globální trh svými malými kapesními produkty, spojujícími každý telefon sinternetem. Myš aklávesnice se pro mobilní komunikaci staly zbytečnými. Orientaci anavigaci nám od té doby usnadňují taktilní pohyby agesta po dotykovém displeji či virtuální asistenti řízení verbálními příkazy. Vše se nevyhnutelně blíží ktomu, že už brzy budeme ke komunikaci používat hologramy, amožná jednou vbudoucnu itelepatii. Ale zpátky na zem.

Dnes je samozřejmé bez problému sdílet obsáhlé multimediální soubory vreálném čase avyužívat cloudu, kde už není potřeba ani vlastních datových úložišť. Vše máte na síti. Lidé spolu mohou komunikovat či spolupracovat online vpodobě instantních chatů či videokonferencí ztéměř kteréhokoliv místa na planetě avjakoukoli dobu. Jen je lepší předem synchronizovat časová pásma než zahájit videohovor vnevhodnou noční dobu. Teoreticky je tak propojený každý skaždým, svět je ještě více globalizován aživot vsíti je zcela mobilní anezávislý na aktuální fyzické poloze.

Nejvíce patrné to bylo vdobě pandemie koronaviru COVID-19, kdy lidé začali plně využívat home office aonline výukové apracovní nástroje na dálku. Takovými nástroji jsou například Teams či Zoom. Přestože byly volně kmání už oněkolik let dříve, lidé je stále nějak nechtěli využívat ve větším měřítku. Najednou bylo spoustě lidí umožněno vyzkoušet si práci zdomova ajejí výhody (pracovat, kdy se jim zachce atřeba ivpyžamu), ale inevýhody (po čase se dostavuje pocit sociální izolace adeprivace). Někteří propadli digitálnímu nomádství, kdy mohou cestovat po světě se svou „mobilní kanceláří“ apřitom pracovat ve fulltime.

Svolným časem či „časem her“ souvisí idistribuce audiovizuální aumělecké tvorby. Ta se přenesla zfyzických nosičů do virtuální sféry nejprve downloadových, později streamovacích služeb jako Netflix (1997) či Spotify (2006) vpodobě neomezeného toku multimediálních dat. Tím se tato tvorba odhmotnila aosamostatnila od svých fyzických nosičů, které ji kdysi věrně doprovázely, ažije si svým vlastním virtuálním životem. Navíc každý digitální soubor lze nekonečně multiplikovat bez ztráty kvality, což dříve nebylo možné. Rituál fetišizace vinylových desek, kazet, CD či DVD, ale iknih už je dnes minulostí či záliba pro retromany.

Isamotná informace jako zpravodajská entita změnila zásadně svou podstatu. Po víceméně pasivních acentralizovaných médiích jako noviny, rozhlas atelevize se jejich aktivity slily vpodstatě do jedné překrývající se fluidní platformy, kde se rozhlas stal televizí, noviny rozhlasem atelevize novinami. Dnes nám internet nabízí bezpočet zpravodajských portálů, agregovaných informačních kanálů, blogů apodcastů, vnichž je pro mnohé velmi těžké se vyznat adohledat relevantní, natož pravdivou informaci. Na druhou stranu internet je po vynálezu knihtisku dalším přelomovým milníkem vdemokratizaci šíření informací, které se staly snadno dostupnými pro každého, kdo nosí obrazně řečeno „mobil vkapse kalhot“.

E-imperialismus

Zmnoha internetových platforem, jako jsou Google, Facebook či Amazon, se mezitím staly digitální monopoly. Dnes se dají pokládat za globální obchodní ipolitické mocnosti, které určují nejen směřování dalšího světového vývoje vpoužívání technologií, ale iuvažování lidí anormy jejich chování. Anárodní vlády ioffline průmyslové korporace snimi musejí vyjednávat jako se sobě rovnými, ne-li jako snikým nevolenými mocenskými elitami, asnažit se snimi vycházet po dobrém, aby nepřišly osvé marketingové kanály. Monopolizace je dobře patrná ve výrobě operačních systémů, hardwaru adodávek energií pro fungování celého systému. Digitální globalizace tak ssebou přinesla iurychlení akumulace kapitálu.

Mobilní aplikace, jako jsou například taxi služba Uber (2009), výměnné ubytování Airbnb (2008) nebo prodejní portál pro malé prodejce Etsy (2005), umožnily dílčí využití kyberprostoru od organizování práce po zábavu vglobálním měřítku. Zároveň však tento internet platforem přinesl po slibných začátcích aalternativě vůči praktikám velkých korporací inovou formu vykořisťování. Nakonec tyto platformy dokázaly zmíněné korporace velmi dobře suplovat, přestože se nejprve tvářily jako jejich protipól.

Neoliberální cesta si tak našla nový směr ve vykořisťování sebe sama coby svobodných jednotlivců, nikoliv jako námezdních dělníků ve fabrikách zdoby průmyslové revoluce. Tuto „řemeslnou“ úlohu Západ přenechal Číně atakzvaným rozvojovým zemím. Internetových start-upů je dnes nepřeberné množství astále přibývají jako houby po dešti azaplavují zdánlivě nekonečnou datasféru– každý chce rychle zbohatnout.

Internet je nový Klondike aodigitálního „zlato“ je velký zájem. Stačí přijít včas stím správným nápadem, což je ale právě to nejtěžší apodaří se to jen nemnohým. Ostatním zbývají pouze iluze, že ina ně snad jednou dojde řada.

Vreakci na digitální monopoly se začaly vyvíjet alternativní asvobodné open source systémy, jako je operační program Linux, později Ubuntu, svobodná licence GNU (Genereal Public License) nebo platformy na tvorbu webových stránek WordPress či Drupal, které mají otevřený kód ajsou vzákladě distribuovány zdarma. Uživatelé je mohou sami dále vyvíjet adoplňovat nebo si jen sestavit zmnoha modulů vlastní webovou prezentaci. Obdobně začala fungovat iotevřená autorství pod svobodnou licencí Creative Commons. Sociální sítě aplatformy sotevřeným kódem také zásadně změnily paradigma omožnostech demokratického šíření dat ainformací, kde už na vytvoření akorekci obsahu není potřeba zásahu žádné zprostředkovatelské agentury či jiné autority. Za obsah ašíření odpovídá jen sám autor aměl by být za ně také plně zodpovědný.

DEZILUZE

„Nikoliv příroda, ale génius lidstva si uvázal osudově
neblahou oprátku, na níž se může kdykoliv popravit.“

K. G. Jung

Každá revoluce, tu digitální nevyjímaje, nakonec vždy požírá své děti avybírá si oběti aztráty. Ikyberkultura, jak se dalo předpokládat, kromě mnohých vylepšení ausnadnění života ssebou přinesla množství průvodních jevů, které můžeme sodstupem času hodnotit minimálně jako problematické azřejmě nezvratné. Co nám tedy digitální revoluce odnesla avzala?

Dálka se přiblížila– blízkost se vzdálila

Jedná se mimo jiné oglobální proměnu mezilidských vztahů adosavadních hodnot, vykořeněnost tradičních společenských vazeb akulturních zvyklostí, problematizaci osobních či genderových identit, nové možnosti rychlého šíření dezinformací, státní kontroly obyvatel nebo nové civilizační nemoci. Asamozřejmě také omnohé závislosti související snadužíváním digitálních technologií ainternetu, především umladší, internetem „vychovávané“ generace.

Tím, jak se dnes internet stal coby nejužívanější společenské médium všudypřítomným, se stal zároveň neviditelným avytvořil jedno sdílené globální univerzum, které masivně unifikuje kulturu avelkou měrou se podílí na pozvolném zániku všeho lokálního. Přestože se dnes mnozí opět snaží opodporu lokální kultury, leccos už nelze vrátit zpět, pakliže nemá jít jen onostalgické pokusy onávrat do minulosti, kdy byl svět údajně „vpořádku“.

Problematickým jevem může být ifakt, kdy mnoho lidí dnes podléhá své virtuální identitě na sociálních sítích, avytváří si tak nové světy. Ty jsou sice prodloužením toho vezdejšího– materiálního, ale mnohdy zároveň bourají přirozenou face to face komunikaci mezi lidmi ve svém lokálním, ať už rodinném, pracovním, či jiném prostředí, ačkoli ten zatím nebyl zcela eliminován. Trefná metafora zní: „Dálka se přiblížila– blízkost se vzdálila.“ Virtuální identita tak často určuje anahrazuje tu reálnou.

Dochází tak ksociální atomizaci aindividualizaci, kdy si každý jedinec může najít svůj osobní inforáj či alespoň vlastní informační kanál. To je zajisté dobrým znakem svobodné volby vliberální společnosti, zároveň tato situace často nabourává pocit skupinové sounáležitosti avytváří falešný dojem vlastní výjimečnosti. Nafukuje lidské ego, které je vnormálním stavu přirozenou obranou organismu, ve své přepjatosti však jeho patogenem. Sociální struktura společnosti se rozpadá asvět se nezdravě personalizuje. Vznikají paralelní světy domněle „dokonalých“, přitom osamělých jedinců, propadajících se do vlastního uzavřeného, ikdyž paradoxně se všemi sdíleného světa.

Samozřejmě, zdaleka ne všechny změny způsobené digitalizací musí být apriori špatné anegativní. Koneckonců, vše je abylo vždy vpohybu ato, co mnozí rádi považují za tradici, kdysi byla novota. Dnešní změny, způsobené digitální revolucí aglobalizací kultury aekonomiky, jsou však možná až příliš zrychlené, aby se na ně každý jedinec stačil plně adaptovat, bez občasného pocitu, že mu ujíždí vlak, či dokonce ztrácí půdu pod nohama. Ohledně nezamýšlených aneočekávaných nástrah technologizace života je možné zmínit televizní seriál Černé zrcadlo (Black Mirror), který se mnohé současné negativní jevy snaží do jisté míry předvídat adomýšlet jejich důsledky.

Proměna vHomo digitalis

Hybridizace

Kybernetickou ahybridní se stala isama válka.

Pod neustálým dozorem

Kybercén

…ACO NÁS JEŠTĚ ČEKÁ?