Jean-Dominique Brierre

EDITH PIAF

Jean-Dominique Brierre

EDITH PIAF

BEZ LÁSKY

NEJSME NIC

Přeložil

Jakub Volný

Práva na písně a výňatky z originálů písňových textů

Edith Piaf uvedené v této knize náležejí vydavatelstvím:

Warner Chappel

Beuscher

S. E. M. I

Salabert

Raoul Breton

E. M. I. Publishing

Le Chant du Monde

Céline

M. C. A. Caravelle

Copyright © Hors Collection un département de Place des Editeurs, 2013

Translation © Jakub Volný, 2014

Czech edition © Metafora, 2014

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-826-6 (ePub)

ISBN 978-80-7359-801-3 (mobi)

„Zemřu a lidé budou říkat, že neexistuje nikdo, kdo ví, kým skutečně jsem. To přece vůbec není důležité, namítnete nejspíš. To je pravda. Jenže právě tohle pomyšlení mě naplňuje bolestí.“

Edith Piaf

„Edith je nenapodobitelná. Možná založila školu, nikoho by ale ani nenapadlo zkusit ji napodobovat…“

Michel Simon

PO PADESÁTI LETECH…

Co nám zbývá po Edith Piaf padesát let po její smrti a skoro sto let po jejím narození? Úchvatný repertoár a legenda. Hlas a obrázky. Na rozdíl od ostatních hvězd té doby, jakými byli například Tino Rossi nebo André Claveau, které už upadly do zapomnění, přežívá vzpomínka na Edith Piaf nejen ve Francii, ale i v zahraničí (jen na Googlu najdete více než dvanáct milionů odkazů!), zejména pak ve Spojených státech.1 Svůj odkaz začala tvořit už během svého života, jen si toho ne vždy byla vědoma. Už jen tím, že projela celý svět (kromě Asie), aby ji lidé znali. Kvůli několika navazujícím turné (především po americkém kontinentu) se v rodné Francii neobjevila i rok a půl. Její křehká postava, nenápadné černé šaty, tragické pohyby, to všechno ukázala na jevištích divadel a kabaretů ve Stockholmu, Athénách, New Yorku, Hollywoodu, Montrealu, Mexiku i Buenos Aires. Neustálé a obtížné cestování ji zákonitě muselo unavovat a možná bylo i jednou z příčin její předčasné smrti.

Když takhle vozila svoje písně (z nichž některé byly přeloženy do angličtiny) a tělo po světě, upravovala si svůj život, dětství, lásky i trápení, přičemž fakta předkládala s maximální svobodou, takže celek tvoří působivý příběh, který je dodnes předmětem fascinace i bádání. Edith Piaf měla úžasnou schopnost využít melodramatický aspekt svého života v písních a dát jim univerzální dimenzi. Nepřekvapí proto, že dvě z jejích nejosobnějších písní, tedy L’Hymne à l’amour, která vznikla po smrti Marcela Cerdana, a Non, je ne regrette rien, znamenající poslední znovuzrození Edith Piaf, kdy už všichni mluvili o jejím konci, patří dnes k jejím nejhranějším skladbám.

Takový vztah mezi životem a uměním se v uměleckém světě nevidí často a možná ještě vzácněji se objevuje v oblasti písně, „malého umění“, jak to nazýval Serge Gainsbourg. „Paní Edith Pia (…) je nezaměnitelná,“ tvrdil její přítel Jean Cocteau. „Nikdy předtím žádná Edith Piaf nebyla a nikdy už žádná jiná nebude.“ Tohle smělé prohlášení se nakonec ukázalo pravdivé. Stejně jako Billie Holiday, k níž bývá často přirovnána, nemá rovnocenné pokračovatele. Přesto zanechala ve francouzské i světové písňové tvorbě hlubokou stopu.

Po její smrti se přesto našlo pár osob, které si myslely, že by slavnou zpěvačku mohly nahradit. Například roku 1965 se Johnny Stark, impresário Johnnyho Hallydaye, rozhodl vzít pod svá křídla Mireille Mathieu (narozenou roku 1946), mladičkou dělnici z Avignonu, která vystoupila v rozhlasové soutěži s písněmi Edith Piaf, zejména Jezebel a Exodus. 2 I když se občas její působivý hlas skutečně svému vzoru blíží, novou Edith Piaf se nikdy nestala. Přesto, stejně jako ona, dosáhla obrovského mezinárodního úspěchu (122 milionů prodaných alb po celém světě) a zůstává jednou z nejoblíbenějších a nejznámějších francouzských zpěvaček v zahraničí (roku 2008 dokonce vystoupila v moskevském Kremlu, kde zazpívala… Putinovi a Kaddáfímu). Ani jednou nevynechala příležitost, aby mohla vzdát hold Edith Piaf, a při každém vystoupení zpívala La Vie en rose. Roku 1993 vydala album Mireille Matthieu chante Piaf, které se dočkalo opětovného vydání roku 2003 a ve verzi rozšířené o À quoi ça sert l’amour? a La Goualante du pauvre Jean ještě roku 2012.

Pařížanku jménem Georgette Lemaire (narozena roku 1943) objevili zhruba ve stejnou dobu jako Mireille Mathieu, nedosáhla však takového věhlasu. Znalci ovšem tvrdí, že Edith Piaf se podobá nejvíce, a to jak uměleckým projevem, tak životem. Není proto velkým překvapením, že pro ni tvořili i tři blízcí spolupracovníci slavné zpěvačky: skladatel Charles Dumont a textaři Michel Vaucaire a Michel Rivgauche. Navzdory kolísavým úspěchům u zpěvu zůstala a roku 2013 nazpívala album písní o Paříži, z nichž Sous le ciel de Paris a J’m’en fous pas mal si vypůjčila právě od Edith Piaf.

Když uhasly naděje, že by se mohla najít pokračovatelka Edith Piaf, dostavily se snahy oživit její repertoár. A protože Edithin klon stejně nebylo možné vytvořit, vstoupili do hry vedle zpěvaček i zpěváci. Například takový Claude Nougaro sám sebe v jedné ze svých písní označil za „mužskou verzi Edith Piaf“ a roku 1980 úžasně nazpíval L’Accordéoniste, čímž skutečně dokázal, že i muž svede zpívat Piaf. Během následujících deseti let mu vydatně šlapal na paty Johnny Hallyday, který svoje koncerty uzavíral skladbou L’Hymne à l’amour. Jen verš „odbarvím se na blond“ musel pro své mužné rty upravit na „zapomenu na brunety i blondýny“. Na začátku tisíciletí do repertoáru zařadil Non, je ne regrette rien. Roku 2003 zazářil s velmi povedenou a překvapivě upřímnou verzí Sous le ciel de Paris zpěvák Enrico Macias. Píseň je jako obraz: „Neměli bychom se pokoušet měnit její barvy,“ tvrdil po svém vystoupení zpěvák narozený v severní Africe. „Sous le ciel de Paris má barvu, kterou je nutné dodržovat. Zpívá se v ní přece o Paříži, a ne o Andalusii! Nelze vymýšlet aranžmá, které by neodpovídalo duchu melodie a textu.“ Pak promluvil i o samotné Edith Piaf: „Nestává se často, že by zpěvák, řekněme z varieté, žil i po své smrti. A Edith Piaf bude žít navěky. Je tu ještě její hlas, který se pohybuje někde mezi operou a varieté. Je to nehynoucí památník zpěvu.“

O deset let dříve, tedy roku 1993, vystoupil v koncertní síni Olympia Étienne Daho, který je pravým opakem zpěváka opírajícího se o hlas. Je to ale vyhlášený znalec francouzského šansonu a do svého repertoáru zařadil Mon manège à moi. Coby archetyp popového zpěváka otevřel cestu šansonu i mladší generaci a dnes bychom jen stěží spočítali umělce, kteří z tohoto dědictví těží. Anaïs (narozena roku 1976), obrovská fanynka takzvané realistické písně, zařadila na své album À l’eau de Javel i skladbu Mon Dieu. Zpěvačka Zaz (narozena roku 1980) zdařile interpretuje L’Accordeoniste stejně jako Olivia Ruiz (narozena téhož roku). Chimène Badi, objev pěvecké reality show Popstars, zazářila se svou verzí písně Padam, padam. „Edith Piaf byla zkrátka jedinečná,“ tvrdí mladá zpěvačka (narozená roku 1982). „Mám ráda i Mireille Mathieu, která má podobný typ hlasu, ale Edith Piaf byla výjimečná. Nezajímá mě, že ji mnozí považují za staromódní přežitek, já se ráda zabývám nejrůznějšími styly. Ale interpretovat Piaf není žádná legrace. Naopak, je to hodně náročné, protože velmi často přechází z hlubokých poloh do vysokých. Ne, její písně jsou opravdu hodně těžké na zpívání.“

Také Axelle Red a Patricia Kaas, zpěvačky předchozí generace (obě se narodily na konci šedesátých let), propůjčily své chraplavé bluesové hlasy do jisté míry písním Edith Piaf. Vlámská zpěvačka a královna duetů (Renaud, Youssou N’Dour, Arno) se v tomto případě uchýlila k sólovému zpěvu a vložila veškerou sílu svého působivého výrazu do rhythm’n’bluesového remaku skladby Mon Dieu. „Nemusíte nutně sáhnout po akordeonu, když chcete dnešnímu světu přiblížit tvorbu Edith Piaf. Musíte ale lidi umět dojmout k slzám, jak to uměla ona. Musíte zpívat opravdu ze srdce. Dokázala to i taková Aretha Franklin, i když to byl zcela odlišný typ zpěvačky než Edith Piaf. Podle mého názoru by bylo chybou, kdybychom se za každou cenu nechali inspirovat jejím způsobem zpěvu. Velmi snadno bychom totiž mohli sklouznout do obyčejné imitace. Po tom jsem já nikdy netoužila.“

Patricia Kaas, mezinárodní hvězda obrovského věhlasu, vydala roku 2012 celé album věnované odkazu Edith Piaf. Natáčela ho v Londýně ve spolupráci s královským symfonickým orchestrem Royal Philharmonic Orchestra, se kterým si zazpívaly i jiné hvězdy showbyznysu (Pink Floyd, Queen, The Police, ABBA nebo Deep Purple). Album Kaas chante Piaf vedl Abel Korzeniowski. Tento mladý polský muzikant, žák legendárního Krzysztofa Pendereckého, žije v Los Angeles a proslavil se jako skladatel filmové hudby pro Hollywood. Na rozdíl od lidí, kteří se spokojí s tím, že si pohodlně kráčí ve stopách Edith Piaf, a pokoušejí se identicky reprodukovat její písně, aby se pochlubili svými hlasovými kvalitami, měla Patricia Kaas s Abelem Korzeniowským cíl (a odvahu) vyzkoušet si zcela novou interpretaci repertoáru Edith Piaf. „Musím přiznat, že jsme pár skladeb zcela předělali. Dlouhé úvody vyvolávaly pochybnosti a otázky. Kdybyste neměli v ruce seznam skladeb, museli byste při prvním poslechu několik sekund počkat, než by vám došlo, o jakou píseň se jedná… My ale chtěli dílo Edith Piaf respektovat. Několik písní, například Milord, jsme převedli z durové do mollové stupnice, takže dostaly temnější ráz. I já jsem se však musela těm písním hodně přizpůsobit, což ale není příliš slyšet. Musela jsem se pohybovat mezi tím, co chtěla do svých písní vetknout sama Edith Piaf, a zároveň respektovat Abelovo aranžmá. Musela jsem si v těchto mezích zkrátka najít své místo. A také mě to stálo spoustu času! Ze začátku jsem byla tak trochu ztracená.“

Než Patricia Kaas pro svoje album vybrala šestnáct skladeb, naposlouchala 435 písní z repertoáru Edith Piaf. Vybrala si jak notoricky známou klasiku jako L’Hymne à l’amour, La Foule nebo Mon manège à moi, tak méně proslulé skladby, například Je t’ai dans la peau (za jejímž vznikem stojí Jacques Pills a Gilbert Bécaud) nebo T’es beau, tu sais (hudba Georges Moustaki, text Henri Contet). Teprve pak začala práce na úpravě a interpretaci ve spolupráci s Abelem Korzeniowským. „Když jsem nahrávala Je t’ai dans la peau, která je v jistém smyslu vlastně takovým erotickým snem, poradil mi Abel, abych to zazpívala, jako bych mu text šeptala do ucha. Nemělo to být použito do alba. Zazpívala jsem píseň, jak mi poradil, pak mi ji pustil. Byl to další způsob, jak ke skladbě přistoupit. Další možná interpretace, která mě předtím nenapadla. Můj způsob zpěvu se také úzce dotýká vizuálního dojmu. Když jsem se vžila do role šlapky, byl můj přednes zase úplně jiný. Proč jsme zvolili tak křehkou interpretaci T’es beau, tu sais? To proto, že v písni mluví slepá žena k muži, kterého nevidí. V duchu si ho přikrášluje, protože ho miluje. On možná není ani trochu krásný, ale ona si ho tak představuje. Tohle všechno jsem měla během nahrávání v hlavě. Právě takové detaily podle mého názoru dělají ty nejzásadnější rozdíly v interpretaci.“

Všudypřítomnost všech devadesáti hudebníků Královské filharmonie občas působí přehnaně a občas zbytečně pompézně. Tento dojem může vadit zejména u L’Hymne à l’amour, která je dostatečně působivá sama o sobě a nadbytečný instrumentální doprovod nevyžaduje. Navzdory místy přemrštěné orchestraci a smělým, byť destabilizačním okamžikům, lze album Kaas chante Piaf díky jeho originalitě a invenci považovat za jednu z nejpovedenějších interpretací tvorby Edith Piaf. Už jen proto, že jde o skutečné přepracování, a ne pouhé napodobení. Patricia Kaas nesklouzla do zpěvu „à la Piaf“ a díky tomu vdechla do písní i svou osobnost.

Další možností, jak zpívat Piaf a zároveň nespadnout do obyčejné imitace, je pokus o převedení jejích šansonů do jiného hudebního stylu, i když občas to není dost dobře možné. Valčík Padam, padam si vysloveně říkal o jazzovou harmonizaci, jak dokládá verze Arthura H,3 nebo instrumentální interpretace trumpetisty Wyntona Marsalise s akordeonistou Richardem Gallianem (na albu From Billie Holiday to Edith Piaf). V trochu exotičtějším rejstříku se o interpretaci písní Edith Piaf pokusila Gertrude Seinin z Martiniku. Podařilo se jí dokonce natočit celé album skladeb Edith Piaf v rytmickém doprovodu karibského steel bandu. Výsledek je ohromující, zejména píseň Le Grand Voyage du pauvre nègre, mistrovské dílko Raymonda Assa z roku 1937. Písně Edith Piaf se chopili i umělci z reggae skupiny Danakil (Non, je ne regrette rien), kteří ji přetvořili na počest jamajského zpěváka U Roye. Po Edithině tvorbě zašilhali dokonce i zástupci rapu. Například rapper Youssoupha, původem z Konga, propůjčil svůj impozantní flow písni La Foule. I zástupci Maghrebu museli přispět svou troškou do mlýna, konkrétně v podobě prince raï, Cheba Mamiho, který se pochlubil arabizující verzí Non, je ne regrette rien. „Tuhle písničku jsem zvolil hlavně proto, že má podle mého názoru orientální rozměr. Mohl jsem si to dovolit. Srovnával jsem totiž Piaf s Oum Kalsoum, která zastupuje arabskou hudební školu, zatímco Edith Piaf francouzskou.“

Edith Piaf se stala mezinárodní hvězdou ještě za života. Od té doby žádná jiná celebrita z frankofonní země takového věhlasu nedosáhla. Pro začátek se podívejme do Québeku, kde uprostřed sedmdesátých let zazářil fenomén „nové quebecké písně“. V rámci tohoto hnutí vynikla skupina Offenbach, jejíž zpěvák Gerry Boulet (zemřel roku 1990) se chopil L’Hymne à l’amour, aby ji přetvořil do podoby elektropopového hitu. Dnes převzala pochodeň nová generace quebeckých zpěvaček opírajících se o kvalitu a sílu hlasu (Céline Dion, Isabelle Boulay, Natasha St-Pier), které s oblibou přirovnávají úspěchy svých koncertů k úspěchu Edith Piaf, nikdy se jim to ovšem zcela nepovedlo. Quebečané ale nejsou jedinými Kanaďany, kteří si Edith Piaf zamilovali. Její tvorbou se nechaly inspirovat i některé anglofonní zpěvačky. Například Patricia O’Callaghan (narozena roku 1970 v Ontariu) zazpívá stejně dobře I’m Your Man Leonarda Cohena jako Mon manège à moi (ve francouzštině). Nebo dcera amerického folkaře Loudona Wainwrighta III. a kanadské zpěvačky Kate McGarrigle (zemřela roku 2010) Martha Wainwright (sestra zpěváka Rufuse) se také vrhla na repertoár Edith Piaf v podobě alba Sans fusils, ni souliers a stejnojmenného vystoupení, které předvedla v newyorském Dixon Place v červnu roku 2009. Na rozdíl od svých kanadských kolegyň se tato mladá zpěvačka (narozena roku 1976), kterou odkojil rock’n’roll, nebála dílo Edith Piaf posunout opět o kousek dál. Výběrem písní, kam zařadila několik klasických kousků i téměř neznámých skladeb (Les Grognards, Marie Trottoir, Le Métro de Paris, Le Brun et le Blond), originálním aranžmá i rozkošným anglickým přízvukem obohacuje Edithiny písně vítaným dotykem své osobnosti.

Ke Spojeným státům měla Edith Piaf takřka milostný vztah a za ta léta je procestovala křížem krážem. Zanechala tam také po sobě hlubokou stopu, kterou oživil úspěch filmu Edith Piaf (La Môme) z roku 2007 (za zmínku v tomhle ohledu stojí zejména kapitola věnovaná jejímu zmrtvýchvstání v Hollywoodu). Je proto celkem překvapivé, že moc amerických hudebníků, kteří by se pokusili ztvárnit její písně, nenajdete. Musíme se ovšem zmínit o Louisi Armstrongovi, který si ještě za života Edith Piaf, konkrétně roku 1950, půjčil její skladbu La Vie en rose, a Iggym Popovi, jenž tutéž píseň zařadil na svoje album Après (vyšlo roku 2012), a nádherně tím dokazuje, že i takový jazzman nebo rocker si může její skladbu užít. A neměli bychom zapomínat ani na Grace Jones a Lady Gaga, která během svého koncertu v Stade de France v září 2012 zanotovala pár taktů Padam, padam.

Na Edith Piaf se ale vzpomíná i v zemích, které tak často nenavštěvovala. V Jižní Americe ji zpívala mimo jiné Brazilka Cassia Eller (zemřela roku 2001) nebo argentinská herečka Elena Roger, která na plátně ztvárnila Evitu Perón. Ve Švédsku, kam na konci čtyřicátých let často jezdila, po sobě zanechala hlubokou stopu, kterou oživila Helen Sjöholm adaptací písně L’Hymne à l’amour. Dokonce i v Nizozemsku jí celé album věnovala Conny Vandenbos (zemřela roku 2002). V Německu si Ute Lemper, známá pro své interpretace písní Kurta Weilla i zálibu v kabaretní tvorbě, vypůjčila L’Accordéoniste a převedla ho do jazzové formy. Tutéž píseň si zazpívala i Italka Stefania Miele. V arabských zemích oslovila Edith Piaf zejména Maročanku Nabylu Maan nebo Libanonku Majidu El Roumi či Alžířanku Mucat, která přednesla píseň La Foule ve své rodné kabylštině.

Umělci se ale nenechávali inspirovat jen hudbou Edith Piaf, pokoušeli se po jejím vzoru tvořit i samotná vystoupení. I když se postupem let vzdalovaly od pěveckých turné, která spojovala úspěch môme, začaly od devadesátých let jisté zpěvačky přejímat podobné koncepty představení. Někdy dílo přijmou celé nebo jen částečně, jindy do své tvorby integrují prvky ze života slavné zpěvačky. Jedním z průkopníků tohoto trendu byl Serge Hureau, který dnes řídí Hall de la Chanson. Roku 1993 vydal album Gueules de Piaf, díky němuž ožily i polozapomenuté skladby Edith Piaf, zejména z jejích začátků a čtyřicátých let, mezi nimiž se objevují i písně Raymonda Assa a Henriho Conteta: Paris-Méditerranée, Browning, Coup de grisou.

O dvacet let později už existuje takových představení celá řada a patrně ani není žádoucí představovat celý seznam. Mezi ty nejzajímavější a nejoriginálnější bychom ale mohli zařadit Madame Anny Pekoslawské, mnohostranné umělkyně francouzsko-polského původu. Je zpěvačkou, ale i talentovanou komičkou, tanečnicí a saxofonistkou, takže prostřednictvím repertoáru Edith Piaf dokáže nádherně vykreslit dávno ztracenou Paříž… Paříž, kde ještě stála čtvrť gaunerů a hrdlořezů. Ještě překvapivějším počinem je L’Empiafée od Christelle Chollet. Jde o „one woman show“, která svou komickou stránkou drtí klišé spojená s Edith Piaf. Více při zemi se drží představení Piaf, une vie en rose et noir, které představuje klíčové momenty ze života legendární zpěvačky (tu hraje Nathalie Lhermitte, doprovází ji akordeonista Aurélien Noël). Piaf, une vie en rose et noir napsal novinář a rozhlasový moderátor Jacques Pessis, na produkci se podílel Alain Delon.4 Od roku 2005 hra navštívila už několik zemí po celém světě (Itálii, Řecko, Čínu, Rusko) a roku 2013 představení převléklo kabát a ukázalo i Edith Piaf, která se smějea baví.

Patricia Kaas, která je zvyklá na velká mezinárodní turné, vyrazila roku 2013 do světa s vystoupením, které navazuje na její album. Turné začalo 5. listopadu 2012 a zahrnovalo i koncerty v sálech, kde měla Edith Piaf svá legendární vystoupení: Royal Albert Hall v Londýně, Carnegie Hall v New Yorku nebo Olympia v Paříži. K šestnácti písním, které najdete v albu, přidala zpěvačka z Lotrinska na scéně osm dalších, například Les Blouses blanches. Kaas chante Piaf zdaleka není obyčejným recitálem. Jde naopak o velmi divadelní spektákl, kde se promítají i neznámé záběry z Edithina života. „Je přítomná během celého představení. Je to pro mě hodně důležité,“ říká Patricia Kaas. „V jednu chvíli ji slyšíte zpívat, je přímo na pódiu… Ne ale v tom smyslu, že by stála za mnou, když zpívám. K tomuhle klišé jsem se nechtěla uchylovat. Cítila jsem potřebu vnést do svého představení i trochu moderního světa. Na pódiu se mnou vystupuje i hiphopový tanečník, který má tak poetickou choreografii, že mi tak trochu připomíná mima…“

Dvojsmysl ukrytý v podtitulku představení – Deux voix, deux destins, un hommage (Dva hlasy, dva osudy, jedna pocta) – prozrazuje ambice Patricie Kaas: Vzdát úctu památce Edith Piaf, k níž bývá občas přirovnávána, ovšem bez ztráty své vlastní identity. Byl to hazard, ale to si zpěvačka moc dobře uvědomovala. „Zpívat Piaf je jedna věc,“ prohlašuje. „Pokud ji ale chce člověk skutečně kvalitně interpretovat, musí mít už něco za sebou. I já pocházím z chudé rodiny, musela jsem se prát se životem, zažila jsem těžké chvíle, a přestože jsem neměla tak smutný život jako Edith, věřím, že jsem ji dokázala pochopit… Samotu řešila tak, že se obklopovala lidmi, pořádala večírky, pila. Já jsem jiná a odloučení naopak vyhledávám. Neříkám, že jsem smutný člověk, mám v sobě ale jistý druh samoty, která mě k písním Edith Piaf přibližuje. Tato paralela mi pomáhá žít a vzdát pěknou poctu… V těch dvaceti písních je srdce Patricie Kaas –nekradu emoce Edith Piaf, prožívám je po svém. Dávám do těch skladeb všechno, co jsem prožila ve svém osobním životě, a všechno, co jsem se naučila v životě profesionálním, chvíle bolesti i chvíle radosti. Ano, Piaf můžete zpívat i ve dvaceti. Pokud si ale něco zažijete a na vlastní kůži poznáte životní dramata, pak se vám pár písní bude zpívat snadněji. Já nepotřebuji hledat cizí emoce, vystačím si s těmi svými.“

Připomenout padesátileté výročí smrti Edith Piaf a vyhnout se přitom klišé znamenalo výzvu. Patricia Kaas se toho úkolu zhostila po svém a do značné míry modernizovala hudební univerzum zpěvačky, která roku 1963 odešla ze světa. Dobrodružný život Edith Piaf už převyprávěly stovky lidí, a to na papíře, televizní obrazovce i na divadelním jevišti. Doslova vybízí k hudební komedii, která by představovala Edith Piaf v jednotlivých výjevech oddělených písněmi. Představení Les Amants d’un jour, které vzniklo ve varieté Bobino 24. září 2013, se od tohoto laciného pojetí odvrací a pokouší se o modernizaci žánru. Ansámbl tvořený čtrnácti zpívajícími herci a sedmi muzikanty nechce poněkolikáté čerpat ze životopisu Edith Piaf a místo toho si za výchozí bod bere jednu z nejznámějších a nejteatrálnějších skladeb repertoáru slavné zpěvačky. Píseň Les Amants d’un jour5 (slova Claude Delécluse a Michelle Senlis, hudba Marguerite Monnot), kterou Edith Piaf nahrála 8. února 1956, vypráví ústy pokojské o lásce, která odkazuje k šedé všednosti jejího vlastního života, i o tragickém skonu dvou mladých milenců na pokoji ve špinavém laciném hotelu. Tato hudební komedie, kterou vede Jean-Louis Grinda, ředitel opery v Monte Carlu, vypráví příběh postav písně a zasazuje ho na Montmartre do roku 1957. V rámci této originální myšlenky pak mohli zpěváci představit ty nejznámější písně Edith Piaf.

Také zástupci Spojených států amerických chtěli uctít památku pout, která francouzskou zpěvačku k zemi za oceánem pojila, a oslavili padesátileté výročí její smrti po svém. Na 21. září 2013 proto přichystali velký francouzsko-americký koncert v Bacon Theatre v New Yorku (událost přenášela francouzská televize France 2). Mezi pozvanými byli Patricia Kaas, Jean-Louis Aubert, Charles Aznavour, Calogero, Catherine Ringer, Zaz, ale i Madonna, Beyoncé, Liza Minelli a Scarlett Johansson. Zatímco Newyorčané vzpomínku na Edith Piaf uctili honosnou akcí, paměť Pařížanů překvapivě tak hluboko nesahá. I když se po celé Francii pořádaly drobné výstavy a další vzpomínkové akce věnované legendární zpěvačce, starosta Paříže při této příležitosti žádnou zvláštní slavnost neohlásil, jako by zcela zapomněl, že Edith Piaf byla a nadále je tou nejslavnější Pařížankou na světě!

TAJEMSTVÍ ZROZENÍ

(1915–1929)

Píše se rok 1966, nacházíme se v domě č. p. 72 v ulici Belleville ve 20. pařížském obvodu. Na svažitých chodnících postávají stovky zvědavců. U skromného pětipatrového domu se sešly i některé významné osobnosti tehdejšího kulturního světa. Mezi nimi stojí i osmasedmdesátiletý Maurice Chevalier, který se narodil ve čtvrti Ménilmontant na vedlejším kopci, šestapadesátiletý ředitel Olympie Bruno Coquatrix, třicetiletý Théo Sarapo, bývalý kadeřník, který se o čtyři roky dříve vydal na dráhu zpěváka. Všichni obdivovali pamětní desku, která byla vyvěšena nad vraty a na níž stálo: „Na schodech tohoto domu se 19. prosince 1915 ve strašné bídě narodila Edith Piaf, jejíž hlas změnil svět.“ Ti tři se u pamětní desky sešli tři roky po smrti slavné zpěvačky, protože byli s jejím životem silně spjati. Chevalier s Coquatrixem ji znali už od roku 1935, kdy zaznamenala první větší úspěch, Sarapo byl jejím posledním manželem.

Přihlížející, přátelé, rodina, všichni při tomto výjevu, který připomíná melodrama Eugèna Suea, cítí dojetí. Jedna z největších zpěvaček století se narodila na pařížském chodníku. Je však možné, že Edith Piaf nepřišla na svět za až tak bídných podmínek a že i tato událost byla „přibarvena“, aby mohla vzniknout legenda.

Nelze však pochybovat o tom, že Edith Piaf se zrodila na ulici… Přesněji: zrodila se tam zpěvačka Edith Piaf. Toto tvrzení hojně používal Louis Leplée, který ji objevil a ukázal světu. Odtud to byl už jen krůček k legendě o narození děvčátka na pařížské dlažbě, čehož se už na počátku Edithiny kariéry chytili jistí novináři. Sama zpěvačka navíc tento mýtus nikdy nevyvrátila. Zprvu, protože díky své vrozené profesionalitě pochopila, že pokud dojemnou historkou o svém narození zabrnká lidem na citlivou strunu, mohla by z toho jen těžit. Později nejspíš proto, že sama přesně nevěděla, za jakých okolností se vlastně narodila.

Pravdu se asi nikdy nedozvíme; zpráva o narození holčičky nám ale umožňuje navrhnout pravděpodobnou hypotézu. Co tedy říká? Že 15. prosince 1915 v pět hodin ráno se „v ulici de la Chine narodila Edith Giovanna, dcera Louise Gassiona, 34 let, povoláním akrobata, a Annetty Giovanny Maillard, 20 let, povoláním zpěvačky, s bydlištěm v ulici de Belleville, číslo popisné 72“. Znamená tento zápis, že Edithina matka byla nucena rodit na ulici, protože neměla trvalé bydliště? Nabízí se ale také otázka: Kdyby opravdu bydlela v ulici de Belleville 72, proč by svoje dítě rodila přede dveřmi svého domu?

Další zajímavost: zmínka o „ulici de la Chine“, kde se Edith Piaf měla podle zápisu narodit. Dočteme se tam také, že přišla na svět v nepřítomnosti otce a že ji na radnici 20. obvodu nahlásila ošetřovatelka Jeanne Crauzier bydlící v ulici de la Chine 4. Porodila tedy Edithina matka u této ženy? Ne, odpověď je ještě jednodušší. Na této adrese totiž sídlí nemocnice Tenon a její porodnické oddělení. Zápisy samotné nemocnice potvrzují, že k porodu došlo skutečně tam. Řídila jej porodní bába Jeanne Crauzier, které pomáhali dva lékaři Jules Defleur a asistent Jacques Goviet.

Četba lékařské zprávy o porodu nám pak dovolí rozlousknout další oříšek, a tím je přítomnost otce u Edithina narození. Podle fantaskních příběhů různých životopisců měl Louis Gassion, toho času voják (probíhala zrovna válka), povolení přijet při této příležitosti do Paříže. Edithin tatínek byl ale pořádný násoska a po cestě se zdržoval v nejrůznějších výčepech, takže prostě nedorazil včas, aby svou ženu odvedl do porodnice. Podle jiných verzí zase včas dojel a v hospodě se zdržel, až když vyrazil pro doktora. Nemůžeme se tedy divit, že takové detaily, hodné románů Emila Zoly, svedly životopisce na scestí. Naneštěstí ale neexistuje ani náznak nějakého důkazu, o který bychom se mohli opřít a tato tvrzení vyvrátit. Podle Bernarda Marchoise, prezidenta Asociace přátel Edith Piaf, je nejpravděpodobnější, že Louise Gassiona jednoduše zdržely vojenské povinnosti, a proto tou dobou nebyl v Paříži.

Edith tedy byla dcerou akrobata a zpěvačky. Louis Gassion se narodil 10. května 1881 ve Falaise (v departementu Calvados), což je vesnička v Normandii, kde jeho rodina žila po několik generací. Louis se věnoval tradičnímu rodinnému řemeslu, tedy cirkusáctví. Jeho otec Victor byl krasojezdec, dvě z jeho sester také provozovaly akrobacii a sám Louis byl hadím mužem a antipodistou. Jinými slovy, byl natolik ohebný a pružný, že se dokázal zkroutit do nepřirozených poloh, uměl chodit po rukou a nohama přitom žonglovat.

S Annettou (Anitou) se Louis seznámil krátce před vypuknutím první světové války. Edithině matce tehdy táhlo na devatenáct, a ne na šestnáct, jak manželé tvrdili později. Byla zpěvačkou a příležitostně prodávala nugát, aby vyšla s penězi. Akrobat s perfektní figurou ji svedl, ačkoli byla o dobrých patnáct let mladší. Zanedlouho však musel narukovat a přidat se ke svému regimentu v Sens. Právě v této malé vesnici v departementu Yonne dvojice 4. září 1914, tedy jen pár dní po vypuknutí první světové války, uzavřela manželství.

Annetta nebyla žádnou velkou umělkyní. Pod pseudonymem Line Marsa zpívala po ulicích. O jejím repertoáru toho moc nevíme, ale herec Michel Simon, který se s ní v mládí seznámil, tvrdil, že měla nádherný hlas. Line Marsa ztratila velmi brzy otce a žila jen se svou matkou, Kabylkou Emmou Saïd ben Mohammed. Ta zamlada vedla pod uměleckým jménem Aïcha bleší cirkus, později se živila jako služka.

Louis nemusel čelit velkému odporu a protestům Line, u níž se mateřský instinkt nikdy příliš nevyvinul, ani Aïchy, a vyrval malou Edith ze špíny Belleville. Chtěl se ale vrátit ke svému životu potulného akrobata, a o tříletou dceru se tak nemohl starat. Rozhodl se tedy, že ji pošle do Normandie ke své matce, která si na chleba nevydělávala zrovna počestně.