Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Roxie Cooperová

Den, kdy jsme se potkali

Z anglického originálu The Day We Met, vydaného nakladatelstvím Ebury Press v Londýně v roce 2019, přeložila Hana Sichingerová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2020

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7506. publikaci.

Redakce Kristýna Svobodová

Korektura Richard Straberger

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2019

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

The Day We Met © Roxie Cooper, 2019

Published by Ebury Press, Penguin Random House UK

Translation © Hana Sichingerová, 2019

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-410-7 (ePub)

ISBN 978-80-7625-409-1 (pdf)

ISBN 978-80-7625-077-2 (print)

Amandě, Sashe a Vicky – které mě nejprve rozcupovaly na kusy a potom zase daly dohromady.

PRVNÍ ČÁST

Něco se mnou děláš

(You Do Something to Me – Paul Weller)

Kapitola 1

pátek 13. října 2006

Stephanie

Nejsem pověrčivá.

Nepatřím k těm, co uskakují stranou, aby nešlápli na kanál, nebo vykračují do nového dne vždy pravou nohou – podle mě je to jen ztráta času. Nevěřím, že jsme pro vesmír tak důležití, aby nám zkazil den jen kvůli tomu, že jsme stoupli na kanál. Nebo proto, že třináctý den v měsíci vyšel na pátek. Ale lidi se tím stejně nechávají dost rozhodit, no ne?

Pokud se má stát něco zlého, stane se to, nehledě na to, co je za den; zda je pátek, nebo určitý měsíc, anebo zrovna nastalo zvláštní postavení planet.

Na hodinách v autě naskočilo pět nula tři. Přijedu pozdě.

Jsme už na cestě skoro hodinu, každou chvíli bychom měli být na místě. Alespoň v to doufám, protože tu tíhu ticha v autě už moc dlouho nevydržím. Tedy není úplné ticho, je puštěné rádio. Právě tak nahlas, aby atmosféra byla o něco snesitelnější. Aerosmith v „Don’t Wanna Miss A Thing“ zpívají, jak nechtějí o nic přijít.

Řítíme se po křivolakých venkovských cestách tak rychle, že drncám hlavou o opěrku. V tomhle autě – modrém mini BMW Z3 – jezdí vždycky příliš rychle. Připadá si v něm jako James Bond a rád se v něm předvádí, kdykoliv dostane příležitost.

„Hele, já jsem to nemyslel tak, jak to vyznělo,“ pronese Matt najednou, aniž by spustil oči ze silnice před sebou. Když to dořekne, motor auta zaburácí trochu hlasitěji.

Otočím se tváří k němu a ruce nechám zasunuté mezi překříženýma nohama. Jsem ráda, že mám sluneční brýle. Cítím se méně zranitelná, když se s někým přu a není mi vidět do očí. Zdá se mi, že jinak jsem příliš čitelná.

„A jak jsi to tedy myslel?“ zeptám se Mattova profilu tónem, který rozhodně nesvědčí o tom, že mě jeho odpověď může uspokojit, ať už je jakákoliv. „Protože to vyznělo tak, že se mnou jednáš jako s dítětem. Vy všichni se mnou jednáte, jako bych byla dítě, a já už toho mám dost.“

„Je mi líto, že to tak vyznělo, opravdu jsem to tak nemyslel,“ opakuje velmi klidně, takže si teď vážně připadám jako rozmazlené dítě. „My o tebe jen máme starost, to je celé.“

„Matte, ale já nesnáším, když mě někdo vodí za ručičku!“ vyjedu. „Dohání mě to k šílenství. Prostě mi musíš věřit, že to zvládnu.“

Vyslechne si mě a s pohledem upřeným na silnici uvažuje nad tím, co jsem řekla. Po několika vteřinách přitaká, na okamžik otočí hlavu a pohlédne na mě.

„Jistě, máš pravdu. Hele, asi to s tou péčí fakt přeháním, ale jen proto, že tě miluju a mám o tebe starost. Nedošlo mi, že ti to tak vadí.“

Natáhnu se k němu a položím mu dlaň na ruku, kterou svírá volant.

„Já vím,“ pronesu tiše. „Mrzí mě to. Jsem prostě trochu… nervózní.“

Sundá mi ruku z volantu, jemně ji stiskne a položí ji zpět na mé koleno.

Můj snoubenec. První, co mě na něm upoutalo, byly jeho rozzářené modré oči. Velké, vnímavé, s vějířkem vrásek v koutcích, když se usmál. Má od přírody blond vlasy, stejně jako já. Lidé nám každou chvíli říkají, že vypadáme jako Švédi a že jednou budeme mít překrásné děti. On poslední dobou nosí rozcuchaný účes ve stylu Davida Beckhama.

„Dobře, tohle bylo naposledy, kdy jsem ti řekl, abys tolik nenasávala!“ prohodí a vrhne mým směrem rozpustilý pohled. Člověk se asi musí naučit zvládat podobné situace s humorem.

„Podívej, nemusíš se bát,“ ujišťuju ho. „Nebudu pít. Od dubna jsem se alkoholu ani nedotkla.“

Vážně už je to tak dlouho? S údivem si pomyslím, že ještě před šesti měsíci jsme já a Matt žili překotným tempem v Londýně, a dnes bydlíme v klidné vesnici nedaleko Cambridge, jen kousek od mého otce a sestry. A klidnou vesnicí myslím, že je vážně klidná. Přizpůsobit se něčemu takovému, když je vám dvacet šest, je velká výzva.

Není mi úplně jasné, jak se ta Stephanie, kterou znám, ocitla tady – jak to, že svolila, že stráví víkend na fotografickém a uměleckém kurzu v mimořádně snobském venkovském sídle asi hodinu od místa, kde bydlí. Starou Stephanii by z toho trefilo.

Ale podzim je tu krásný. I když jsem v Londýně žila od svých osmnácti, vyrostla jsem na venkově a tady se cítím jako doma. Připomíná mi to tu mámu. Na podzimu mám ráda úplně všechno: barvy, svěží vzduch i jeho zvuky – ano, má svůj zvuk. Ráda bych se vdávala právě na podzim, ale Matt trvá na tom, že svatba se musí konat v létě z celé haldy důvodů, které mně přijdou malicherné: hezčí fotografie, hosté mají raději letní svatby, bývá to větší událost. Takže příští rok v sobotu čtrnáctého července roku 2007 se stanu paní Stephanií Bywaterovou.

Opustíme vesnickou silnici a vjedeme do starobylé vesničky. Z prudkého zpomalení auta se mi zvedne žaludek, ale spíš za to může moje nervozita. Za nádhernými domy s duby v zahradách narazíme na poutač oznamující, že po pravé ruce najdeme Heatwood Hall.

„Budeš tady v pořádku, zlato?“ strachuje se Matt a ukáže hlavou na poutač.

„To doufám,“ prohodím energicky, i když se cítím vyděšeně. Šest měsíců jsem nestrávila o samotě víc než několik hodin.

„A nebuď na sebe moc tvrdá,“ nabádá mě Matt. „Tenhle víkend si máš odpočinout a zkusit zase najít sama sebe.“

Sluneční brýle se postarají o to, aby Matt neviděl, že se mi oči zalily slzami.

Nebreč. Teď ne.

„A kromě toho si myslím,“ pokračuje, „že tenhle kurz je pro tebe jak dělaný! Umění, fotografie a… všechno to kolem. Všechno, co jsi dřív tak ráda dělala.“

„Jasně, už se nemůžu dočkat, až dojde na to všechno kolem!“ směju se. „A co máš v plánu ty, až budu pryč?“

„Zítra si jdu zahrát ragby. A v neděli do posilovny. Musím se dostat do formy. Nikdy není moc brzo na to, aby člověk na svatbě vypadal k světu, Steph,“ odpoví se smíchem a sundá levou ruku z volantu, aby mi předvedl svůj biceps. Dovádivě mu prsty přejedu po hladkých zaoblených křivkách, vyrýsovaných pod tenkou látkou trika s dlouhým rukávem.

„Jsem to ale klikařka!“ zašeptám. „Koukni, jsme na místě!“

Blinkr auta se rozbliká a zahneme k Heatwood Hallu. Nízké slunce pozdního říjnového odpoledne před nás vrhá dlouhé stíny na cestu lemovanou alejí starých dubů, jejichž listy rudě, oranžově a žlutě září. Jak se pomalu suneme vpřed, sundám si sluneční brýle a prohlížím si dům, který se před námi pomalu zjevuje. V brožuře jej popsali jako venkovské sídlo z devatenáctého století v jakubovském slohu. Průčelí domu míří do rozlehlé krajiny, za níž se zvedá vrchovina, a před ním se prostírá pěkná terasa s velkolepou fontánou.

Matt zastaví hned u recepce, která je umístěna v postranní části sídla, a vyloží mi z kufru všechny věci.

„Tak,“ ovine mi paži kolem pasu, „užij si to a zkus v sobě najít zase tu starou Stephanii, do které jsem se zamiloval. Miluju tě.“

„Já tebe taky,“ odpovím a přitisknu se k němu. Vezme mou tvář do dlaní, krátce se na mě usměje a pak mě zlehka políbí na čelo.

„Uvidíme se v neděli, a kdybys něco potřebovala, volej,“ otočí se a zamíří zpět k autu, ale ještě za mnou zavolá, „a ne že něco vyvedeš!“

„Já? Nikdy!“ odpovím.

Táta mi zaplatil pokoj Hvězdný svit, což je, jak se ukázalo, zdejší nejdražší a nejluxusnější apartmá. Trochu zbytečné, když tu jsem sama, ale oceňuju jeho starostlivost. Dobrých patnáct minut zůstanu sedět v kabátě na posteli s nebesy a zírám do krbu, než si uvědomím, že bych asi měla začít něco dělat.

Dám si rychlou sprchu, abych se trochu osvěžila, a doufám, že potom seberu dost odvahy, abych si s ostatními dala dole v baru skleničku na uvítanou a po ní večeři. Opravdu nevím, jestli to zvládnu. Nevím, kolikrát dokážu dokola opakovat stejnou snůšku konverzačních blábolů. Každý se bude vyptávat, proč jsem tady, protože všichni mají nějaký důvod.

Cítím, že to na mě přichází, jen co vylezu ze sprchy. Panické ataky se pro mě v posledních měsících staly běžnou rutinou, a přestože jsem se naučila řadu technik, kterými se je snažím zvládat, stále se vracejí. Nemůžu vystát, jaký mi nahánějí strach. Panika se člověku pomalu vkrade do krku jako kouř ve špinavých barech z mojí minulosti, a jakmile ji ucítí, není cesty zpět. Je zbytečné snažit se normálně dýchat, protože tím se všechno jen zhoršuje.

Svírám křečovitě okraj umyvadla, až mi zbělají klouby na prstech, zarytě civím na svůj rozmazaný odraz v zamlženém zrcadle a soustředím se na dech. Mokré vlasy mám sčesané dozadu, takže můj nenalíčený obličej vypadá bledě a naze. Kůže, zahřátá ze sprchy, je úplně rozpálená. Celé tělo se pokrylo lepkavou vrstvičkou potu, jak se z něj vypařuje úzkost. Plíce s každým douškem kyslíku pracují jako balonek, který se nafoukne a hned rychle splaskne. Je na mě ubohá podívaná. Nezvládnu být sama ani dva dny, aniž bych se sesypala.

Když se konečně trochu seberu a usuším si vlasy, rozhodnu se, že zavolám Mattovi a požádám ho, aby pro mě přijel.

Tohle nezvládnu.

Z očí se mi řinou velké horké slzy, jak pobíhám po pokoji a hledám telefon. Nakonec ho najdu, ale není tu signál. Chci jet domů. Vezmu si na sebe kabát, obuju se a vyjdu z pokoje, abych našla místo, kde bude fungovat síť, a přitom stále soustředěně a zhluboka dýchám.

Seběhnu po točitém schodišti tak rychle, že na dřevěných schodech několikrát málem zakopnu. Dole zamířím rovnou do haly před recepcí.

A vtom ho spatřím.

Kapitola 2

Jamie

Oheň praská a divoce poskakuje. Stojím před monumentálním krbem, jaké bývají v sídlech, jako je tohle. Sálá z něj silný žár a ostře kontrastuje s mrazivým průvanem, který sem odněkud fouká.

Se zaujetím si prohlížím dřevořezbu nad krbem, když klid okamžiku naruší zvuk blížících se kroků. A vtom ji spatřím.

Spěchá k recepci, a když mě míjí, vyměníme si letmý pohled.

Vrátím se zrakem k dřevořezbě nad krbem, ale stále vnímám její přítomnost. Koutkem oka vidím, že hledá v kapsách telefon a pak jej zkontroluje a nahlédne za recepční pult. Hlasitě si vzdychne. Nejsem si jistý, zda proto, že potřebuje pomoc, nebo je jen podrážděná a raději bych ji měl nechat na pokoji.

„Ehm, na recepci nikdo není. Taky čekám,“ prohodím nápomocně.

„Aha, dobře. Fajn, tak počkám,“ tiše odpoví a otočí se ke mně. Zasune si vlasy za uši a přitáhne si kabát k tělu. Obličej má zarudlý od pláče, velké zelené oči plné smutku. Stojí s pažemi založenými na hrudi, mírně se mračí a upírá pohled do podlahy.

„Souhlasíte s tím?“ oslovím ji.

„Promiňte?“ zatváří se trochu zmateně.

„Souhlasíte s tím?“ zeptám se znovu a ukážu hlavou na dřevořezbu nad krbem. Zvedne hlavu, aby se podívala, o čem to mluvím. Je to velká, umně zpracovaná dřevořezba z tmavého dřeva. Zlatými písmeny na ní stojí:

Svůj osud potkáš na cestě, kterou sis vybral proto, aby ses mu vyhnul.

Tváří jí kmitne náznak úsměvu.

„Ne,“ odpoví. „Vy ano?“

„Jistěže ano. Vy nevěříte v osud?“

„Moc ne. Teda dřív jsem asi věřila, ještě jako dítě. Ale teď už ne.“

„To zní depresivně.“

„Ano, obávám se, že jsem asi od přírody cynik,“ přizná a pokrčí rameny.

„Vy nevěříte, že se věci dějí z nějakého důvodu? Věříte spíš na náhody?“ vyptávám se dál.

Chvíli si nápis prohlíží a vůbec netuší, jak zamyšleně se přitom tváří. Ticho ruší jen praskání dřeva a jiskřiček vyskakujících z ohně.

„Abych byla upřímná, nevěřím vlastně na nic,“ shrne nakonec. „Ale tohle je krásné.“

Usměju se a otočím se k dřevořezbě. „Myslíte? Co se vám na ní líbí?“

„Jak je propracovaná. Řezy tady v té spodní části jsou tak precizní a jemné,“ ukazuje na dřevořezbu, „a tenhle kousek, tady… Růže nebo květy; jak se tohle vůbec dá vyřezat? Je to úžasné.“

„To rozhodně je,“ souhlasím. „Mně se na ní líbí hlavně její asymetričnost. Předpokládám, že vznikla z nějakého náhlého popudu během práce. Jako protiklad ke vší té preciznosti a vyumělkovanosti.“

„Máte pravdu!“ nadšeně se usměje. „Podívejte se na tuhle část uprostřed. Připomíná mi nějaký keltský motiv, uzel, nebo něco podobného.“

„Jistě!“ Prohlížím si propletené linie vyřezané do dřeva, které se kolem dřevořezby vinou jako réva a střetávají se na vrcholku, kde vytvářejí krásný spletitý vzor. „To je uzel pravé lásky. V umění symbolizuje lásku, náklonnost a přátelství.“

Tomu, co jsem řekl, souhlasně přikyvuje, ale je vidět, že se jen snaží být zdvořilá.

„Ne, vás to nepřesvědčilo, viďte? Zůstáváte dál nevěřící?“ Mrknu na ni.

„Jo!“ usměje se a otočí se zpět k recepci.

„Spěcháte, abyste se odhlásila?“ vyzvídám.

„Ano. Teda vlastně ne. Něco takového. Nemám signál a potřebuju někomu zavolat, aby mě vyzvedl.“

„Aha, tady signál nenajdete. Je to úplná noční můra,“ vysvětlím jí. „V celém sídle je jenom jedno jediné místo, kde se dá chytit signál. Jestli chcete, ukážu vám ho.“

„To by bylo skvělé! Děkuju,“ pronese vděčně.

Vyvedu ji na venkovní schodiště.

„Mockrát vám děkuju,“ opakuje. „Nezdržuju vás? Chcete se odhlásit, nebo jste právě přijel?“

„Právě jsem přijel, mám za sebou dlouhou cestu z Manchesteru.“

„Snažila jsem se zařadit váš přízvuk. Tipovala jsem Leeds, ale já se v dialektech vůbec nevyznám.“

„Leeds?“ vybafnu uraženě. „Že já vám nabízel pomoc!“

Směje se, ještě když dojdeme na terasu. Ta je celá osvětlená září z oken pokojů, pravidelně rozmístěných v průčelí domu. Dovedu ji k obrovské fontáně, která stojí pod nimi. Je bohatě zdobená, jednotlivými patry se jako hadi vinou kamenné listy a růže. Na jejím vrcholku ztuhla v čase tančící žena, která drží v ruce cosi jako flétnu. Šaty se jí vzdouvají, paže má divoce rozhozené.

„Páni! To je nádhera,“ obdivně pronese s pohledem upřeným na fontánu. „Vsadila bych se, že když je puštěná voda, musí to být velkolepý zážitek.“

„Tak tohle je váš hotspot. Zkuste to.“

Sáhne do kapsy kabátu a vyndá telefon. Když ho zapne, osvítí jí jeho bílá obrazovka tvář.

„Máte pravdu! Mám jednu čárku signálu!“ zajásá a hned někoho vyhledá v kontaktech a přiloží si telefon k uchu.

Mám pocit, že ruším, tak se pomalu otočím a zamířím k recepci.

„Typické!“ zvolá, tak se k ní otočím zpět. „Celé to podstoupím jen proto, abych skončila v hlasové schránce. Zkusím to za pár minut znova.“

„Chcete společnost?“ nabídnu se. „Mám pocit, že bych měl tuhle misi dotáhnout do konce.“

„Pokud chcete…,“ odpoví a usedne na okraj fontány s tváří natočenou do tmy směrem k vrchovině. Sednu si vedle ní.

„Takže jste přijela, nebo odjíždíte?“

„Dobrá otázka,“ tiše se zasměje. „Nemám ponětí,“ přizná potom, rukama si prohrábne vlasy a pak si je spojené složí do klína. „Přijela jsem teprve před pár hodinami, ale možná ještě dnes odjedu.“

„Aha… A jste tady sama?“

„Ano. Tedy ne. Měla bych být se skupinou. Na uměleckém kurzu. Ale mám pocit, že to nezvládnu,“ odpoví tiše a podívá se znovu na telefon.

„Pročpak?“

Zmlkne, upřeně pozoruje kamennou dlažbu, a než odpoví, ťuká špičkami svých bot o sebe.

„Mám za sebou těžké období. Před šesti měsíci jsem se několikrát zhroutila a teď se z toho snažím dostat.“

„Aha, jasně. To mě mrzí.“

Vrhne mým směrem zdvořilý úsměv. Ten druh úsměvu, který říká „je mi jasné, že na tohle se stejně nedá nic říct“.

„A co vám chybí?“

„Jak to myslíte?“ zamračí se.

„Víte, když se lidem hroutí život, obvykle něco potřebují nebo touží po něčem, co nemají. Takže co chybí vám?“

Civí před sebe do tmy a přemýšlí nad odpovědí. Tvář má osvětlenou září z domu.

„Upřímně, vůbec netuším,“ odpoví nakonec a potřese hlavou. „Ve skutečnosti si myslím, že mám všechno, co chci – rodinu, která mě podporuje, výbornou práci, příští rok se budu vdávat…“

„Podle mého je rozdíl mezi tím, co potřebujeme a co chceme, a je jen na nás najít to pravé.“

„Možná jsem jen rozmazlený spratek a měla bych být víc vděčná za to, co mám,“ namítne dost zprudka.

„Ne, ne,“ opáčím. „Předpokládám, že za tím bude něco jiného, jen vám to ještě nedošlo. Ale dojde. Určitě.“

„Možná,“ pronese zdráhavě, ale najednou se zasměje a zasune si ruce do kapes kabátu, aby se zahřála.

„Čemu se smějete?“ usměju se.

„Připomněl jste mi někoho, kdo by řekl něco podobného, to je celé.“

Škádlivě přimhouřím oči, což ji rozesměje ještě víc, a změním téma.

„A jak vás napadlo přihlásit se na umělecký kurz?“

„Umění – teda hlavně fotografování – bývalo před léty můj velký koníček, proto mě sem přihlásila rodina. Mysleli si, že by mi to mohlo pomoct, abych zase našla samu sebe.“

„Podle mého nemůžete nic zkazit, když kurz zkusíte. Zdá se mi, že by vám to mohlo jít k duhu. Umění může mít velmi uklidňující dopad na duši.“

„Myslíte?“ nakloní hlavu ke straně a v jejím hlase zazní překvapení. „Netipovala bych vás na velkého fanouška umění. Lidi od fochu bývají hodně okázalí, ale vy působíte spíš...“

„Spíš jak?“

Přejede mě pohledem odshora dolů. Dostanu strach, že vypadám zpustle: pár dní jsem se neholil, a protože jsem tmavovlasý, už mi narostlo něco mezi strništěm a plnovousem.

„Normálně…,“ usoudí nakonec.

Zasměju se. „No, já bych vás taky neodhadl na ‚zhroucenou‘, jak jste řekla. Vzhled asi dokáže dost klamat, co myslíte?“

„Asi ano,“ souhlasí s úsměvem. „A proč jste tady vy?“

„Přijel jsem s několika kamarády na víkend,“ odpovím. „Poslyšte, a co kdybyste se na to zkusila vyspat a rozhodla se až ráno?“

V tu chvíli jí začne zvonit mobil. Vytáhne ho z kapsy, podívá se na obrazovku a pak rychle na mě.

„Raději to vezměte. Rád jsem vás poznal – mimochodem jsem Jamie,“ dodám spěšně, než zamířím zpátky do domu.

„Stephanie,“ odpoví s úsměvem a vezme hovor.

Všude jsou malířské stojany, tužky, uhly a akrylové barvy. V místnosti stojí několik ohřívačů, zřejmě proto, aby neumrzla modelka. Teplý vzduch hučí a proudí kolem nás.

„Zdravím vás. Mé jméno je Jamie Dobson a vedu zde dílnu výtvarného umění…“

Všichni účastníci usazení za svými stojany si mě prohlížejí. Nemůžou se dočkat, až začneme. Ohromeně pokyvují, když jim prozradím, že mi je dvacet osm a mám červený diplom z Central Saint Martins, vyhrál jsem konkurzy na stáže u proslulých umělců a vystavoval v několika oblastních galeriích. Vtom si jí všimnu, sedí vzadu v místnosti a usmívá se na mě.

„Takže jste se rozhodla, že zůstanete?“ zeptám se jí, když dokončím své představování.

Usměje se a nevěřícně potřese hlavou. „Co na to říct? Přemluvil jste mě.“

V následujících hodinách se věnujeme kresbě zátiší různých předmětů, naaranžovaných uprostřed místnosti, pár kousků ovoce a nakonec živého modelu.

„Nekoukejte se na to, prosím, je to hrůza. Na kreslení jsem strašně nešikovná,“ protestuje Stephanie a snaží se zakrýt svůj stojan, když k ní dojdu během putování po třídě.

„Ne, nejste. Líbí se mi, jak jste si tady v té části poradila se světlem. Dobrá práce!“

„Myslíte tu část pod židlí, kde jsem to černě vystínovala? Ale zadání znělo jinak, ne?“

„V zadání bylo, že máte zobrazit to, co vidíte. Ne dokonale nakreslit nos nebo ruce,“ odpovím. „Kromě toho je stínování velmi důležitou součástí práce s tužkou a uhlem.“

Sehnu se k ní a přiblížím prst asi na centimetr od její levé spodní čelisti, jako bych chtěl naznačit, aby ji o kousek zvedla.

„Když kreslíte tvář, nezachycujete jen její obrysy,“ vysvětluju a naznačuju prstem křivku kolem okraje jejího obličeje. Její zelené oči se celou dobu dívají do mých. „V kresbě je důležitější vystihnout spíš to, co nevidíte, než to, co je vidět na první pohled.“

Nejistě se usměje. „Tomu moc nerozumím.“

„Někdy se to, co na první pohled nevidíte, ukáže až tehdy, když nakreslíte to, co je okolo… Když odhalíte, co se skrývá ve stínech. Chápete?“

„Ano,“ zašeptá.

„Jamie, mohl byste se mi prosím podívat na tuhle ruku? Nějak se mi nedaří,“ volá muž z opačného konce místnosti.

Naše pohledy se ještě jednou střetnou a potom se vydám za ostatními studenty a ji nechám hledat stíny, které by se pro kresbu hodily.

Po celodenní práci v dílně mám chuť jít ven a nadýchat se čerstvého vzduchu. Učím moc rád, ale dnes toho mám dost. Vyjdu na nádvoří před hlavním vchodem a všimnu si, že na lavičce pod vzrostlým dubem někdo sedí. Usměju se, když si uvědomím, že je to Stephanie.

„Zaujměte pózu!“ zavolá a namíří na mě fotoaparát.

Ztuhnu na místě s rukama v kapsách, celou vahou těla na jedné noze, s pohledem upřeným do dáli. Nejlepší modelingová póza, jaké jsem schopný.

„Takhle, zlato?“ halekám na ni se silným manchesterským přízvukem jako Liam Gallagher.

„Úžasné, zlatíčko! Milán už se nemůže dočkat!“ zavolá na mě v odpověď. Zamířím k místu, kde sedí.

„Smím si přisednout?“ Ukážu na prázdné místo na lavičce vedle ní.

„Jistě, samozřejmě,“ souhlasí, vyndá si z uší sluchátka od iPhonu a schová je do kapsy.

„Jsem rád, že jste se rozhodla zůstat.“

„Já taky. Vůbec to není tak hrozné, jak jsem se bála. A jsem na sebe hrdá.“

„A máte proč. Ve skutečnosti sice nevím proč, ale stejně byste měla být.“

„Jen nechápu, proč jste mi neřekl, že na kurzu učíte?“

Rozesměju se a otočím se k ní.

„K čemu?“ namítnu a pokrčím rameny. „Nehraje to roli. Mnohem lepší bylo chovat se jako zajímavý cizinec, kterému se můžete svěřit. Kdybych vám řekl, že se ještě uvidíme, možná byste se rozhodla jinak a nezůstala.“

„Ehm, kdo říkal, že jsem si myslela, že jste zajímavý?“

„Jsem umělec, takže pochopitelně jsem zajímavý! Ne, vlastně máte pravdu. Jsem jen nadšenec, na skutečného umělce jsem to nikdy nedotáhl. Ale užívám si to i jako divák.“

„Cože? Nechte toho!“ okřikne mě a škádlivě do mě šťouchne loktem. „Dobře jsem slyšela, když jste nám vykládal, čeho všeho jste už dosáhl.“

„Možná,“ přiznám se smíchem. „Poslyšte, nechcete si dát něco k pití? Mohl bych zajít pro láhev a vzít ji ven. A přibrat k tomu deku. Dnes je nádherný večer pro posezení pod hvězdami.“

Vzhlédne k obloze, která je s každou minutou temnější, a na chvíli zmlkne.

„Stephanie?“

„Cože? Aha, promiňte,“ omluví se. „Něco k pití. Ano, ale jenom jednu skleničku, nechci mít zítra kocovinu.“

„Dobře,“ souhlasím, zvednu se a cestou k domu se ještě otočím a zavolám na ni: „Jaké? Bílé, nebo červené?“

„Bílé,“ odpoví. „Červené nesnáším.“

„Já taky,“ přiznám.

Půjčím si tlusté kostkované deky a oba se do nich zabalíme. Stephanie si ji na zádech přetáhne i přes vlasy, ale vpředu si ji nechá rozevřenou. Přinutím ji slíbit, že nikomu neprozradí, že jsem jako „drsný seveřan“ použil deku, stejně jsem to udělal jen proto, aby se ona cítila pohodlně.

Bez ustání se smějeme a mluvíme. Naše životy by se nemohly lišit víc – já si prošel drsným státním školským systémem, ona chodila na placené nezávislé školy –, ale v oblasti umění, literatury a hudby toho máme mnoho společného. Dokonce oba nesnášíme Queen, tu skupinu, ne královnu. „Líbí se mi ‚Bohemian Rhapsody‘,“ vysvětluje, „ale zbytek je nuda. Podle mě je to jen teatrální ječení.“

Přesně podle předpovědi je jasná noc a hvězdy krásně září.

„Smím se zeptat, co se vlastně před těmi šesti měsíci stalo? Protože teď vypadáš celkem v pohodě.“

Pokrčí rameny. „Je to dlouhý příběh. Prostě jsem se sesypala.“

„Necháváš si to pro sebe. Fajn,“ Mrknu na ni a současně udělám z palce a ukazováku gesto o. k.

„No jo, tajnůstkařit, to mi jde.“

„Bezchybně,“ souhlasím. „Jak na to reagovala tvoje rodina?“

„Těžko říct.“

„Jak to?“

„V mojí rodině se o takových věcech nemluví. Můžeme doma mít do očí bijící problém, a nebudeme se o něm bavit.“

„Tak to u vás chodí odjakživa?“

„Ne,“ připustí a pořádně se napije vína. „Ale řekni mi něco o svojí rodině. Máš rodiče? Sourozence?“

„Jsem jedináček. Máma bydlí v Manchesteru. Táta od nás odešel, když jsem byl malý. Neviděl jsem ho od svých deseti.“

„To je mi líto…“

„To se stává.“

„Je mi líto jeho, pochopitelně,“ zavtipkuje, aby se pokusila odlehčit hovor, který začal být trochu rozpačitý. „Každopádně mi toho o sobě musíš říct víc.“

„Není moc co vyprávět. Většinu času trávím tím, že pracuju ve škole, a když mi nějaký zbyde, tak tvořím vlastní věci. Jako ateliér mi slouží garáž.“

„Takže pokračuješ v tvorbě, to je skvělý,“ soudí nadšeně. „A máš nějaký sen?“

„Sen?“

„Ano.“

Zahledím se na nebe a chvilku nad tím uvažuju a přemýšlím, jak odpovědět.

„Pracovat jako profesionální umělec a živit se tím. Můj nejlepší kamarád Cal je designér. Zatím ještě skoro nic nevydělává, ale jednoho dne to dokáže. Přinejmenším se mu daří postupně se prosazovat. Na univerzitě jsme byli nejlepší kamarádi, on, moje žena a já.“

„Mít manželku, která rozumí umění, je určitě důležitý,“ podotkne Stephanie. „Jak se jmenuje?“

„Helen. A rozhodně to je důležitý. Úplně zbožňuje, že jsem taky tvořivý.“

„To si umím představit. Jak dlouho jste spolu?“

Usměju se na ni. „Od osmnácti.“

„Vážně? To je úžasný.“

„Poznali jsme se v Saint Martins. Je skvělá designérka a pracuje v reklamní agentuře v Manchesteru.“

„Aha, takže si vybrala o něco komerčnější dráhu?“

„Jo, je mnohem rozumnější než já. Obávám se, že já jsem klasický romantický bohém.“

„A kdy jste se vzali?“

„Před třemi lety. Děti zatím nemáme – všichni se na to vyptávají,“ dodám a obrátím oči v sloup.

„Jsem si jistá, že není kam spěchat. Já se na ně taky nějakou dobu nechystám,“ přitaká a znovu se napije vína.

„No a jaký je tvůj sen?“ Dloubnu do ní ramenem. „Soudě podle toho obrovského kamene na tvém prstenu jsi zasnoubená. Plánuješ velkou svatbu?“

„Ano, velkou, příští rok v červenci, “ přizná a zvedne si ruku před obličej, aby ve světle dopadajícím z domu byl vidět třpytící se diamant.

„Velkou svatbu sis přála odjakživa?“

„Bude nádherná. Budeme ji mít v pohádkovém zámku s rozlehlým parkem a vším, co k tomu patří. Leží asi hodinu cesty odsud. Objevil ho Matt a hned ho napadlo, že by se na to dokonale hodil,“ rozplývá se.

„Jak jste se s Mattem poznali?“

„Asi před čtyřmi lety, když jsem žila v Londýně. Na večírku. Upřímně, tehdy jsem procházela hodně těžkým obdobím, ale v tu dobu jsem si to neuvědomovala,“ vysvětluje a přitáhne si deku těsněji k tělu. „A on stál celou dobu při mně. Pracuje v naší rodinné firmě jako prodejní manažer. Já jsem tam zaměstnaná taky, v marketingu.“

„A těšíš se?“

„Jo, jasně!“ odpoví a podívá se na mě, jako bych byl idiot, že se na něco takového vůbec ptám. „Vždyť mám prsten, stanovili jsme datum svatby, pozvali stovku našich nejbližších příbuzných a přátel –“

„Jenom stovku?“

„Kromě toho,“ pokračuje se smíchem, „je Matt úžasný. Když se na mě dívá, vidí ve mně spolehlivost, důvěryhodnost, manželku a budoucí matku svých dětí…“

„Jsem si jistý, že vidí přesně to, co vidím já – chytrou, vtipnou, inteligentní a krásnou ženu.“

„To ne,“ okřikne mě a rozzlobeně si mě měří. „Matt mě vidí takovou, jaká jsem. Jeho nezajímá jen to, jak vypadám. V tom je rozdíl.“

Náhle uhne pohledem; neví, kam s očima.

„Ano,“ souhlasím tiše. „To je.“

Oba ztichneme a chvíli mlčíme. Pak se mi znovu podívá do očí. A nastane onen okamžik, ve kterém si uvědomíte, že vás dva cosi spojuje, a srdce vám začnou tlouct rychleji. Několikacentimetrová mezera mezi vašimi obličeji se najednou změní v propast nejistoty. Stejně jako většina silných okamžiků trvá i tenhle jen pár vteřin, ale jako by uběhla celá věčnost. Tak dlouho jsme si povídali, a najednou je ticho. Jediné, co slyším, je náš dech, jehož tempo se dramaticky zrychlilo. Vtom se naše tváře přiblíží a ona se lehce otře svými rty o mé. Oba se současně vymrštíme a odskočíme od sebe.

Dál je ticho, jen je nyní vyplněné pocitem trapnosti a nejistoty.

„Ježíši! Moc se omlouvám,“ blekotám, zatímco odkládám sklenici na trávu a sundávám ze sebe deku.

„Ne, to já se omlouvám!“ namítne ona. „Bože, co se to stalo!“

„Nemám tušení. Asi jsme toho moc vypili,“ lžu. Ani jeden z nás není opilý, ale něco říct musím, protože sám netuším, co to mělo znamenat. „Asi bych měl jít.“

Zvednu se, několikrát se zhluboka nadechnu a chystám se odejít.

„Ano, jistě. Jdi, já tady ještě chvilku zůstanu.“

„Budeš v pořádku?“ zeptám se a prohrábnu si rukou vlasy.

„Ano, jasně,“ ujistí mě, zvedne si nohy na lavičku a kolena přitáhne k tělu.

„Tak dobře. Zítra se asi ještě uvidíme, než pojedeš.“

„Dobrou noc, Jamie.“

Podaří se mi usnout jen na pár hodin.

Co to krucinál mělo být? Málem jsme se políbili.

Co jsem si sakra myslel? Co jsme si oba mysleli? Nikdy předtím jsem nic takového neudělal. Díkybohu že jsme se zarazili dřív, než k něčemu došlo. Určitě jsem to nikdy neměl nechat dojít tak daleko, ale bylo mi s ní moc dobře. Někoho takového jsem vždycky toužil poznat. Něco na ní je…

Druhý den ji nepotkám, není ani na jedné z mých dílen.

Když kurz končí a nastane čas odhlašování, recepce je plná lidí a všichni se shromažďují u krbu. Nedokážu si pomoct, ale můj pohled přitáhne dřevořezba na stěně, která podnítila náš první rozhovor. Jak čekám, abych odevzdal klíče, po tváři se mi rozlije úsměv.

„Jamie?“

Otočím se a vidím Stephanii, která vypadá mnohem šťastnější, než když jsme se tady potkali poprvé. Když se usmívá, má výraznější lícní kosti, nos maličko zvednutý nahoru a při řeči trochu gestikuluje.

Je krásná.

„Stephanie! Už ses odhlásila?“

„Ano, venku na mě čeká Matt. Chtěla jsem se jenom rozloučit.“

„Aha. Jistě.“ Usměju se a snažím nedat najevo zklamání, které na mě nečekaně dolehlo. „Moc rád jsem tě poznal, i když jen letmo.“

„Nápodobně.“ S pohledem upřeným hluboko do mých očí opětuje můj úsměv.

„Přeju hodně štěstí. Ve všem. A nepřestávej kreslit, máš potenciál,“ nabádám ji.

„Nepřestanu. Možná příští rok zase přijedu,“ dodá, než zvedne svou tašku a vyrazí k hlavním dveřím.

Několik vteřin nehnutě stojím a přemýšlím, zda jí mám něco říct. Kdo jsem, abych někomu dával rady do života? Tím spíš někomu, koho znám jen necelé dva dny? Ale co, stejně ji už nikdy neuvidím.

„Steph?“

Otočí se a čeká v pootevřených dveřích, než k ní doběhnu.

„Chtěl bych ti něco říct…“

„Ano?“ zašeptá.

„Když se lidem otevřeš, uvidí, jaká ve skutečnosti jsi.“

Nepatrně se usměje a políbí mě na tvář. „Děkuju, Jamie.“

Dívám se, jak schází dolů po schodech a míří k parkovišti. Z modrého sportovního auta vystoupí světlovlasý muž, a než si od ní vezme tašku a uloží ji do kufru, láskyplně ji obejme. Stephanie se naposledy ohlédne ke dveřím, odkud ji pozoruju, a nastoupí do auta.

Kapitola 3

sobota 18. srpna 2007

Stephanie

Prohlížím se ze všech stran ve velkém zrcadle zavěšeném na stěně hotelového pokoje. Pochopitelně chci vypadat dobře, ale současně potřebuju, aby mi šaty byly trochu volné, protože se hodlám nacpat k prasknutí a nechci mít celý večer potíže sdýcháním.

Pohladím rukou krásnou krajku na krátkých šatech a zatočím se, abych se potěšila tím, jak šustí. Pohlédnu přes rameno na svůj odraz vzrcadle a porovnám šaty s dalšími dvěma, které jsem si přinesla a které teď visí přes okraj postele. Jsem zosobněním nerozhodnosti. Právě jsem se vrátila zlíbánek vThajsku opálenější, než jsem kdy vuplynulých několika letech byla, a rozhoduju se mezi trojicí šatů, které si na sebe beru jen málokdy, protože moje pleť obvykle mívá barvu slonové kosti. Hedvábnými smaragdově zelenými shlubokým výstřihem, které podtrhnou mé oči; elegantními květovanými, které jsem si koupila ve výprodeji a ještě nikdy je neměla na sobě, a těmito, které nakonec asi zvítězí.

Výhled odsud zpátého patra je senzační. Leeds je moderní město, ale navzdory tomu je osobité. Módní hotel, ve kterém bydlíme, vznikl přestavbou ze starého mlýna, po němž zbyly ve stropech letité trámy, dřevěné sloupy uprostřed místností a šikmé zdi.

„Tak pojď, ty moje oslavenkyně,“ volá na mě jeho hlava vykukující ze dveří koupelny a do ložnice zavane vůně deodorantu. Poslední dobou jsme si tolik užívali, že mě to málem omráčí. „Hoď sebou! Chtěli jsme si přece před večeří zajít na procházku.“

„Klid, to stíháme,“ obrátím oči v sloup. „Jsem z těch nákupů úplně vyždímaná.“

„Chápu, moje peněženka taky.“

Dovádivě na něj vypláznu jazyk a pokračuju vupravování.

Sedím u toaletního stolku a dokončuju líčení. Nejvýraznější jsou na mně mé zelené oči. Dají se popsat jako kočičí a já je obyčejně zvýrazňuju linkou. Zbytek až tak skvělý není. Rozhodně bych netvrdila, že můj vzhled je něčím mimořádný. Nos, tak trochu pršák, bych klidně snesla dokonalejší a obě, jak Ebony, tak já, máme postavu po mámě – ne zrovna hubenou, ale pěkně zaoblenou. Máme výrazné boky a prsa, která by nám spřibývajícím věkem mohla způsobit problém, pokud se nebudeme hlídat, ale zatím jsme za ně vděčné.

Přidám ještě trochu červené rtěnky a sáhnu do toaletní taštičky pro parfém.

Mámin vždycky působil tak svěže. Používala přesně to pravé množství: rychlé stříknutí na obě strany krku a na zápěstí, která si potom jemně promnula o sebe. A pak jen pro efekt vystříkla celý oblak do vzduchu nad sebe.

Tuhle část jsem mívala nejraději.

Poskakovala jsem voblaku kapiček vonících po květinách, ovoci, jasmínu, meruňce, vanilce a ambře, které dopadaly na mé do půli zad dlouhé zlaté vlasy, a pak jsme mámě spolu se sestrou se smíchem pomáhaly vybrat šaty na nějakou honosnou večeři, na kterou měli jít s tátou. Chodívali na ně často.

„Ach! Ty ne, zlatíčka. Ty se nehodí na tancování,“ namítala a zamračila se na šaty, které jsme vybraly všatníku, který by každému ve všech ohledech víc než dostačoval, ale ne tak naší mámě.

„A co tyhle…?“ nadhodila pak.

„Ano!“ volaly jsme s Ebony společně a dívaly se, jak v okamžiku skoro jako asistentka kouzelníka vklouzla do těch nejkrásnějších a nejúchvatnějších večerních šatů dlouhých až na zem.

Moje úžasná maminka.

Vždycky byla tak krásná a plná života. Červená rtěnka – její obchodní značka – kontrastující spřirozeně světlými vlasy. Stejnými, jaké mám já.

Matta napadlo, abychom víkend, na který připadnou moje narozeniny, strávili vLeedsu. Nikdy jsem tady nebyla, ale řekli jsme si, že bychom mohli trochu víc poznat sever. Zatím jsem byla nejdál vDurhamu, a to jen proto, že tam Ebony studovala práva. A tak jsme sice propily řadu víkendů v newcastleských hospodách, ale nikdy jsem nenavštívila durhamskou katedrálu, což mi teď připadá ostudné. Prostě studenti.

Cestou sem jsem myslela na Jamieho. Vybavilo se mi, jak ho pobouřilo, když jsem jeho přízvuk považovala za leedský, a musela jsem se tomu vduchu zasmát. Zajímalo by mě, co teď dělá. Vlastně na něj myslím celkem často.

Je krásný teplý letní večer a všude je plno lidí. Vedeme se sMattem za ruce, jako praví novomanželé, a procházíme se po Calls, hezké starobylé části centra Leedsu. Ve slunečních brýlích a pěkném oblečení nám to spolu moc sluší.

Restaurace, do které jdeme na narozeninovou večeři, se nachází v bývalé poštovní budově. Ze stropu tu visí mohutné lustry a podél stěn jsou rozmístěny půlkruhové boxy slavicemi potaženými sametem a malými stolky uprostřed. Mám ráda cvrkot v restauracích a baví mě pozorovat lidi. Matt mi říká, že když se dívám, jak se ksobě vzájemně chovají, chovám se vlezle. Ale z toho, co si lidé neřeknou slovy, se dá tolik vypozorovat.

Objednám pro nás víno a Matt si mezitím hraje stelefonem.

„Dohodli jsme se, že telefony vynecháme – mohl bys ho odložit?“ požádám ho. Je na telefonu skoro pořád.

„Jen jsem kontroloval Facebook,“ odpoví, jako by bylo divné něco takového vůbec požadovat. Jeho prsty ještě pár sekund rychle běhají po klávesnici a pak zasune telefon do kapsy. „Máš pravdu, zlato, jsem jenom tvůj.“

Jídlo je vynikající. Mattovi podnik doporučil jeho klient a nemýlil se. Je to jedna ztěch večeří, které se táhnou a při nichž se hodně mluví – takové mám nejraději.

„Nemáš chuť dát si potom ještě koktejl?“ navrhnu Mattovi. „Nepřijde mi správné zakončit večer bez koktejlu, když jsme na dovolené.“

„Steph, obávám se,“ pronese vážně, „že jestli čekáš, že tady dostaneš jednu ztěch Kikových speciálních piña colad, máš smůlu.“

Vybuchnu smíchy. „Ty byly super speciální! Ještě teď mi jde hlava kolem z toho, co všechno do nich dával.“

„Z dvaceti procent to byl alkohol a zosmdesáti divoká džungle,“ souhlasí Matt se smíchem. „A nezapomeň na zdobení. A na to, že nám je servíroval vporcelánové kachně!“

„Byla to legrace, viď?“

„Byla.“ Usmívá se. „A teď nás čekají vážnější věci. Jako první – musíme si sehnat dům.“

„Určitě si můžeme prohlédnout nabídky. Už se těším.“

„A co si myslíš o tom, že bychom měli začít myslet na děti?“ zeptá se věcně, zatímco si vloží do úst toskánskou chobotničku.

„Právě jsme se vzali, Matte. Neměli bychom si spolu ještě trochu užívat? Není kam spěchat. Kromě toho se teď cítím opravdu dobře a dítě by to mohlo změnit,“ odpovím, zatímco si levým palcem pohrávám se snubním prstenem a snažím se potlačit ten zlověstný pocit, ze kterého se mi stahuje žaludek.

„Není kam spěchat, ale přemýšlet o tom můžeme, nebo ne? Je to přirozený,“ prohodí. „Jak vlastně pokračuje terapie? Moc o tom nemluvíš.“

„No, o to tak trochu jde. Je to soukromá věc,“ podotknu podrážděně. „Ale jde to dobře.“

Matt přikývne. „Výborně. To je přeci to nejdůležitější. A jaká je?“

„Myslíš Jane?“ podivím se a téměř mě šokuje, že se na ni ptá. Nikdy, opravdu nikdy se o Jane nebavíme.

„Jo. Sedí tam vbílém plášti a říká ti, aby sis lehla na pohovku?“

„Cože? A nutí mě, abych jí vyprávěla všechno o mé matce?“ vyjedu na něj.

Nic na to neřekne a já se nedivím. Odvrátím pohled a okamžitě zalituju, že jsem si tuhle poznámku neodpustila.

„Promiň, lásko, ale nechci se o tom bavit,“ omlouvám se. „Tenhle víkend ne.“

„To nic. Neměl jsem to vytahovat,“ připustí on a natáhne se pro mou ruku. „To je vpořádku. Jsem si jistý, že se nakonec dáš do pořádku. Pojďme změnit téma.“

Když nám přinesou hlavní chod, právě hrajeme moji oblíbenou hru: „Jaký příběh skrývají?“ Má jednoduchá pravidla: Vyber si pár nebo skupinu lidí a na základě jejich chování a toho, jak spolu komunikují, vymysli, jaký skrývají příběh.

Matt si vybral čtveřici mužů po naší pravici a zatím přišel stím, že se jedná o tým nájemných vrahů, který má, soudě podle zvrhlých pohledů, jež vysílají směrem kženské čtveřici na opačné straně restaurace, za úkol ty ženy zlikvidovat. Když předvádí, jak spolu smluví, mění tak dovedně hlasy, že moje víno občas skončí tam, kde nemá. Chvílemi skoro hýkám smíchy.

„A co tihle?“ zeptá se a ukáže na dvojici po naší levé straně.

Vypadají stejně staří jako my. Ona na sobě má krásné sytě růžové šaty se srdcovým výstřihem. Tmavé vlasy má zkadeřené vlhkem, ale působí to jako nenucený účes, a je velmi nenápadně nalíčená. On sedí proti ní v bílém tričku slímečkem. Do čela mu padají černé vlasy a na nose má módní brýle sčernou obroučkou vakademickém stylu. Baví se spolu tak, že je zřejmé, že je pojí důvěrnější vztah než kohokoliv jiného vtéto místnosti. Nikdo jim podobný tady není. Jejich pohledy si spolu hrají, ona občas sklopí oči do klína, pak je rychle zvedne a znovu na něj pohlédne. Je to hypnotizující.

„Počítá, že si to sní večer rozdá,“ soudí Matt.

Muž se natáhne pro ruku své partnerky. Ona mu vyjde vstříc a jejich dlaně se setkají uprostřed stolu. Nedrží se za ruce, pohrávají si s prsty a proplétají je. Pomalu. Svádivě. A přitom spolu stále flirtují očima. Chtěla bych slyšet, co si říkají. Svíčka na stole propůjčuje celé scéně intimitu, až se zastydím, že ruším jejich soukromí.

„Ani náhodou,“ namítnu a otočím se kMattovi. „Mezi nima je něco mnohem hlubšího.“

Nesouhlasně obrátí oči vsloup: „Já jsem si jistej, že se jí dneska dostane do kalhotek.“

„O tom ani v nejmenším nepochybuju. Ale mají spolu vztah. Jsou spolu propojení. Vždyť se na ně podívej!“

Matt bezostyšně zírá na dvojici, ani se nesnaží být nenápadný. Pak se vrátí pohledem ke mně a důrazně zopakuje, že je to tak, jak říká.

„Teprve se poznávají,“ tvrdí. „Mají za sebou jedno, dvě, možná tři rande. Jsou teď na vrcholu. Po pár prvních schůzkách už to nikdy není tak žhavý.“

Vážně ne? Malá část ve mně zesmutní, když to řekne. Dívám se na ně a trochu si přeju cítit to, co oni.

Možná má pravdu. A možná to někdo tolik neprožívá. My sMattem jsme se nikdy takhle nechovali. Pochopitelně jsme taky byli zamilovaní. Ale projevovalo se to spíš tak, že jsme se hodně nasmáli, chtěli jsme trávit čas spolu, povídali si dlouho do noci – a podobně. Někteří lidé to zkrátka neprožívají tak vášnivě – a to je naprosto v pořádku.

Jak ale člověk pozná, že právě tohle je vrchol štěstí? A co je vlastně štěstí?

„Byl to nejlepší den mého života“, „Vzala jsem si svého nejlepšího přítele“; takhle se to říká. Vden vaší svatby je zkrátka všechno nejlepší. Představuju si, jak se tihle lidé celý den zubí od ucha kuchu a nemohou uvěřit, že si berou někoho tak dokonalého. Má to být takové? Vydrží to navždycky? Je tohle štěstí? Nebo se to časem přetransformuje v prostou spokojenost? A je to dobře? Znamená to, že se člověk „usazuje“?

„Asi máš pravdu,“ souhlasím a usměju se.

Po pěti chodech jsem na prasknutí a mám pocit, že celý příští týden nebudu muset nic jíst. Opřu se o opěradlo a jsem ráda, že jsem si vzala volnější šaty.

„Je čas na dárek,“ změní téma Matt a vyndá zkapsy saka béžovou obálku.

„Cože?“ Cítím se zaskočeně. „Já už dárek dostala! Tenhle víkend. Kromě toho budu mít narozeniny až za pár dní.“

„Tohle je navíc. A ty jsi mi vloni dala ktřicetinám hodinky, které tě musely stát majlant.“

„Matte, ale my nesoutěžíme. Věděla jsem, že se ti moc líbí, a to bylo hlavní.“ Sjedu očima k dárku, který jsem mu koupila a který má připnutý na zápěstí. Nechala jsem do nich vyrýt: „Miluju tě, M. Tvá S.“ Nikdy si je nesundává.

„Otevři to!“ pobídne mě a nedočkavě se usmívá jako malé dítě.

Roztrhnu obálku a vytáhnu z ní malou brožurku. Spatřím embosovanou hlavičku a hned vím, co to je. Zalapám po dechu a chvilku mi trvá, než se vzpamatuju.

„Vloni sis to moc užila, tak jsem se rozhodl, že letos vříjnu pojedeš zase,“ pronese hrdě.

„Umělecké kurzy vHeatwood Hallu…“

Břicho se mi stáhne nadšením i nervozitou, ale snažím se to nevnímat.

„Hrozně moc děkuju. To je skvělý dárek!“ Zářím a nakloním se kněmu, abych ho políbila.

„Vloni ses odtamtud vrátila úplně nadšená a bylo moc fajn vidět tě zase usměvavou,“ podotkne. „Navzdory tomu přešlapu…, ale na to můžeme zapomenout.“

„Cože?“

„Pití. Přestože jsi tvrdila, že pít nebudeš.“

„Aha. Ano,“ vzdychnu si. Matt tehdy poznal, že jsem pila, už když mě vyzvedal na parkovišti před Heatwood Hallem. Zeptal se mě rovnou, ještě než jsme stihli odjet. Přiznala jsem, že jsem si dala dvě skleničky vína a že jsem úplně vpohodě, ale ještě teď se kvůli tomu cítím nepříjemně – hlavně kvůli slibu, který jsem mu dala vautě cestou tam. Naštěstí slíbil, že to neřekne tátovi ani Ebony.

Před odchodem si odskočím na záchod. Když vyjdu zkabinky, spatřím tu zamilovanou dívku sbohatou hřívou, jak si umývá ruce.

Střetneme se pohledem vzrcadle a vyměníme si milý úsměv.

„Máte nádherné šaty,“ pochválím ji, „moc vám sluší.“

„Děkuju,“ odpoví a přejede je pohledem.

„Opravdu jsou krásné. Nějaká speciální příležitost?“ vyzvídám.

„Vlastně ano,“ připustí a znovu si nanese rtěnku. „Výročí!“

„Aha. To je skvělé,“ prohodím o něco nadšeněji, než by bylo vhodné. I kdyby to bylo jen šest měsíců, pořád je to výročí. „Blahopřeju!“

„Děkuju! Dneska jsou to dva roky, co jsme se vzali,“ dodá súsměvem od ucha kuchu. Když to říká, skoro se směje nahlas, jak je nadšená.

Málem mi upadne čelist. Moje pocity se vmžiku změní ze samolibosti vzávist.

„Páni! To je něco. Tak hodně štěstí. A užijte si zbytek víkendu!“ Celá rudá odejdu ztoalety a sdělím Mattovi, že bych si opravdu ráda dala někde koktejl.

O několik hodin později ležíme vhromadě bílých zmačkaných prostěradel. Okna jsou dokořán, aby se do pokoje plného vůně sexu a parfému dostalo trochu vzduchu.

„Jak jsi vůbec poznal, že jsem ta pravá?“ zeptám se Matta, když přes nás přetahuje bavlněné prostěradlo. Vlétě mu bývá pořád horko.

„Jak to myslíš?“

„Čím jsem se lišila od všech ostatních?“ zajímá mě. „Co jsi na mě viděl?“

„Byla stebou zábava,“ odpoví po chvilce přemýšlení.

„Hm, byla je minulý čas a zábavný dokáže být každý.“

„Přiznej si, že zrovna nemáš nejšťastnější období. Což neznamená, že bych tě miloval míň, lásko.“

„To teda díky!“

„Ale no tak! Jak tě to vůbec napadlo?“

„Nevím,“ zalžu. „Prostě bych to ráda věděla.“

„Jsi sexy, je stebou zábava, umíš si ze všeho dělat legraci, jsi milá,“ vypočítává. „Stačí to? Jsem strašně utahaný.“

Chytrá, zábavná, inteligentní, krásná.

„Ano, dobrou noc…“ Otočím se na bok zády kněmu. Během pár vteřin chrápe.

Nemůžu usnout. Je zajímavé, jak dokáže mozek pracovat naplno, když člověk leží vposteli. Myšlenky přeskakují jako elektrické jiskry na rozvaděči, nesouvisející, a přesto tak nějak všechny propojené, jako řetězová reakce…

Seděla u toaletního stolku, takového toho se třemi zrcadly a spoustou šuplíků, a já přistoupila až k ní a připnula jsem jí na krk diamantový náhrdelník.

„Ale jak mě najde?“

Table of Contents

PRVNÍ ČÁST

Kapitola 1 - pátek 13. října 2006 - Stephanie

Kapitola 2 - Jamie

Kapitola 3 - sobota 18. srpna 2007 - Stephanie