Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Maxime Chattam

Ďábel si počká

Z francouzského originálu La patience du diable,
vydaného nakladatelstvím Éditions Albin Michel
v Paříži v roce 2014, přeložil Tomáš Havel.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8488. publikaci.

Redakce Hana Davidová
Korektura Petra Bernatová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Obálka Martin Paytok
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

La patience du diable © Editions Albin Michel – Paris 2014
Translation © Tomáš Havel, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Martin Paytok, 2022

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-642-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-641-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-216-5 (print)

Chcete-li tento román číst v témže mikrokosmu, v jakém jsem ho psal, doporučuji vám izolovat se při četbě od okolního světa následujícími soundtracky:

Zmizení od Jóhanna Jóhannssona
Prometheus od Marka Streitenfelda
Mezi vlky od Marka Streitenfelda
Mlčení jehňátek od Howarda Shora
Procitnutí od Daniela Pembertona

Všem, kdo mě naučili uspořádat si své nitro. Rodičům, příbuzným, učitelům, přátelům a manželce.

Jste cihlami mého domu, díky vám spím každou noc v suchu, i když venku fouká vítr.

V„Jsou tady, kolem nás, tiše se organizují ve stínu. Jsou neviditelní a my je můžeme vypátrat jen díky otiskům jejich existence – díky jimi spáchaným zločinům.“

Joshua Brolin

„Nejkrásnější ďáblovou lstí je schopnost přesvědčit vás, že neexistuje!“

Charles Baudelaire

PROLOG

Situace zoufale postrádala vzrušení.

Silasovi to bylo moc líto. Tolik si toho o téhle chvíli vybájil, nemohl se jí dočkat, byl jako na trní, jako malé děcko na Štědrý den, a nakonec cítí neslanou nemastnou radost. To Pierre, ten je nadšený, oči mu září a nepřestává se skoro až přihlouple usmívat už od chvíle, co dorazili na nádraží Montparnasse. Je pravda, že už od samého začátku projevoval víc nadšení, neostýchal se tak do toho vrhnout, takže i teď na sobě dává znát víc hrdosti.

Silas se postavil pod tabuli s odjezdy vlaků a vdechoval vůni čerstvého pečiva. Nemusel dlouho hledat, jejich vlak svítil velkými písmeny a cílová stanice, letovisko Hendaye, zářila jako příslib dlouhých, klidných prázdnin, jako příslib zaslouženého odpočinku. Absolutního.

Nebudou to tak úplně prázdniny, opravil se tiše, ale něco hodně podobného.

Už svítilo i číslo nástupiště, a tak plácl Pierra po zádech a ukázal na tabuli. Kamarád byl zabraný do pozorování houstnoucího davu v nádražní hale a cukl sebou.

„Pojď, vlak už je tady.“

Oba dospívající chlapci si hodili těžké tašky přes rameno a prodírali se živou silou země v každodenní plné migraci. Pierre se zastavil u stánku se sendviči, koupil si láhev pomerančové šťávy – zaplatil penězi, které předtím vytáhl ze svého spolucestujícího –, měl žízeň, takže ji vypil na jeden zátah, Silas zatím učinil totéž s lahvičkou minerálky, kterou pak odhodil na zem. Díval se za ní, jak se pár centimetrů kutálí, než ji schlamstl čisticí stroj ranního shonu: naleštěná luxusní polobotka ji odkopla pod stavební baganče, to jí rozdrtilo hrdlo a poslalo dál do hemžícího se proudu, odrazila se od paty značkové válenky – sice byl začátek května, ale nikoho, snad kromě Silase, válenky neudivovaly – a nadobro zmizela v hnětači spousty nohou v pohybu, v uhrančivém, neúprosně pracujícím soukolí. Takovou energii nedokáže nikdo zarazit.

Oba chlapci se zastavili u vchodu na nástupiště, popruhy tašek se jim zařezávaly do ramen. Jejich vlak už byl na místě, už si nakládal své houfy cestujících.

„Nic to s tebou nedělá?“ zeptal se Pierre v euforii.

Kromě lesknoucího se laku soupravy TGV Silase nic nezaujalo, ani v něm samém, ani kolem něj, byl zarážejícím, až frustrujícím způsobem klidný.

„Ne, zatím ne.“

„Si děláš srandu? Ty nejseš nadšenej? Já už to nemůžu vydržet! Muziku máš?“

„Jasně. Přehrávač, sluchátka, baterky nabitý.“

„Sluneční brejle?“

„Samo.“

„Opalovací krém a šprcky?“

Silas se zadíval na Pierra a ani se neusmál.

„Dobrý, dobrý,“ zabručel Pierre. „Ty už si, do prdele, ani neumíš udělat srandu.“

Silas se zadíval na muže, který na ně divně zahlížel. Byl vysoký, hubený, prošedivělé vlasy měl po stranách ulízané, oblečený byl jako buran v předpotopní vestičce a manšestrácích. Zatvářil se zaskočeně, potáhl z elektronické cigarety, popadl tašku, která se zdála hodně těžká, a nastoupil do vagonu.

Pierre kamaráda cvrnkl do ucha a připomněl mu plán.

„Už je čas. Já nastupuju tady…“

„Jo, ty první, já druhou třídou…“

Do odjezdu zbývalo ještě nejmíň deset minut, ale bylo zbytečné čekat venku.

„Sejdeme se v jídeláku,“ řekl Silas.

Už chtěl jít, když ho Pierre chytil za paži.

„Co je?“ houkl Silas se skoro až smutným úsměvem.

Sedmnáctiletý chlapec s krátkými černými vlasy proti němu napřáhl zaťatou pěst a nespokojeně přitom zamračil husté obočí.

Silas taky zaťal pěst a přitiskl ji ke kamarádově.

„Měl bys bejt nadšenej, Silasi, přitom se tváříš jako kakabus. Náš velkej den je tady, do prdele, tak co je to s tebou?“

„Nic, všecko v pohodě.“

„Seš si jistej?“

Silas se zatvářil vesele, aby kamaráda ujistil.

„Ještě spím, jinak dobrý.“

„No tak to se teda koukej probudit, kámo! Náš vlak totiž odjíždí! Kurva!“

„Jo, neměj starost.“

Pierre pochopil, že naléháním nic nezmůže, a tak jen pokrčil rameny.

„Oukej. Takže v jídeláku.“

Chlapci se rozešli. Silas chvilku pokračoval po nástupišti, než našel svůj vůz, a když čekal, až lidé před ním nastoupí, zahlédl svůj odraz v okně. Byl ještě bledší než obvykle, přitom pleť a vlasy měl přirozeně světlé tak, že ho občas někdo považoval za albína. Vypadá nemocně. Přehodil si neposlušný pramen vlasů dozadu, uložil tašku do přihrádky na zavazadla u dveří a šel si sednout na místo.

Při hlášení o blížícím se odjezdu se začalo ohlašovat vzrušení: svrbění v břiše, mravenčení v nohou. Už to přišlo, konečně něco cítí.

Všiml si, že i sebenepatrnější světélka jiskřila zvláštní září. Může za to euforie, která se ho zmocňuje? Na sedadlo vedle něj si s dovolením přisedla dívka, moc hezká holka v minisukni a neprůhledných punčocháčích. Silas na holkách zbožňuje neprůhledné punčocháče, dělají jim krásné nohy. Vyložil si to jako znamení a tentokrát se už do úsměvu nutit nemusel. Začínal se uvolňovat, poddávat se omamujícímu pocitu z odjezdu. S Pierrem jsou ve vlaku. Konečně si naplno uvědomil situaci, jako by až dosud byl jen jejím vzdáleným pozorovatelem. Když zabzučel signál zavírajících se dveří, rozbušilo se mu srdce a zvlhly mu dlaně.

Sousedka na vedlejším sedadle vytáhla tablet a ponořila se do neviditelné knihy. Silasovi tohle pojetí nesedělo. Číst, a neotáčet přitom stránky. Číst, a nedržet knihu v ruce. Číst, a nežmoulat přitom obálku. Číst, a nenechávat v knize stopy po různých okamžicích života: šmouhu po špinavém prstu, flek od jídla, řasu, která se na dvacet let zaklíní mezi stránkami u hřbetu, oslí růžek, jímž jsme si označili pamětihodnou větu nebo jen slovo, které si chceme ještě připomenout. Ne, tahle mánie číst z obrazovky ho vůbec nebere. Přišlo mu to jako komunikovat s duchem knihy.

Co se týče duchů, v těch se Silas trochu vyzná.

Koutkem oka pošilhával po dívce.

Chudinka neví, co ji čeká. Když se bude příliš stýkat s duchy románů, které hltá, tak se jí nakonec zmocní. Postupně se jí prostřednictvím obrazovky vetřou do hlavy, slovo po slovu, prostřednictvím záření z displeje vstoupí do její mozkové kůry. Papírová kniha totiž nedělá nic, jen čeká, až z ní sami příběh vydolujeme, ale tablet funguje jinak, vyzařují z něj vlny a vytvářejí elektromagnetické pole, nebo něco na ten způsob, prosycené slovy, jež indukují nevědomé sémantické ozvěny, z nichž se nakonec stanou hlasy.

Posedlá. Jednou bude posedlá.

Silasovi naskočila husí kůže. Byl u událostí, kterým by tady nikdo neuvěřil. Ví spoustu věcí.

Vlak se rozjel, krajina se pomalu rozeběhla dozadu.

Svrbění přešlo do třaskání. Silas se probouzel. Už nemůže vydržet na místě, nejraději by vstal a dal se do pohybu. Zůstal však sedět vedle dívky, která skončí jako posedlá, a trpělivě snášel trýznivé čekání. Několikrát se podíval na hodinky a čekal, až přijde čas.

Zvedl se o pět minut dřív, mrkl na svou sousedku, zjevně už byla posedlá, protože vůbec nezareagovala, a prošel do vstupní chodbičky. Mezi spoustou zavazadel našel svou tašku, vytáhl z ní přehrávač a nasadil si sluchátka na uši.

8.58 hodin.

Zbývaly mu ještě dvě minuty. Zavřel oči, aby se soustředil. Od příjezdu na nádraží ho trochu bolelo za očima. Všechna světla ho trochu oslňovala, barvy se mu zdály křiklavé. Vzpomněl si, že v boční kapse tašky má sluneční brýle, a nasadil si je. Cítil se tak líp. A i jeho looku to prospělo. Ať mu není vidět do očí. Nikdo si nezaslouží zkoumat jeho zorničky. Panenky, které znají tajemství.

8.59 hodin.

Vteřiny běžely, do deváté zbývala chvilička.

Silasovi najednou srdce bilo jako o překot, vzdouvalo mu khaki tričko, jako by ho pobízelo, ať už nečeká.

Pierre už musí být na místě.

Silas krátce pohlédl ven: kam oko dohlédlo, se táhla pole. Bylo to dokonalé, přesně podle předpokladů. Stiskl tlačítko „play“ na přehrávači a pustil muziku.

Raper Orelsan, Společenská sebevražda. Příhodná písnička.

Rychlými a jistými pohyby se vmžiku vybavil vším potřebným, nakonec z tašky vytáhl svůj nástroj pravdy a vrátil se do vagonu.

Na chvilku se mu zazdálo, že zdálky zaslechl dutý zvuk, ale nebyl si tím jistý. Pierre už možná začal.

Pozorně si prohlédl nejbližší cestující, všichni byli plně zaujatí svými mobily, notebooky, tablety či časopisy. Mockrát si tu scénu v duchu přehrával, lidé přitom pokaždé křičeli. Teď nic, zdálo se, že si nikdo ničeho nevšiml.

Uběhlo pár dlouhých vteřin, během nichž si mohl pečlivě vybrat, kdo bude prvním vyvoleným. Nikdy si nepředstavoval, že bude mít takový komfort.

Vtom se nějaká žena dala do křiku.

Seděla pět řad sedadel od něj a vytřeštěně na něj zírala, ochromená pohledem na zbraň, kterou držel.

Konečně! Už je čas!

Všichni se zničehonic vytrhli ze strnulosti, ze svých bublin a pohledem pátrali po vagonu ve snaze zjistit, co se děje.

Když uviděli Silase, bylo pozdě.

Opakovačka s upilovanou hlavní namířila na muže v obleku, než se stačil vmáčknout do sedadla, většina jeho mozku se s ohlušujícím třesknutím rozprskla spolu s molitanem z opěrky hlavy. Vagonem se skoro stejně rychle jako panika začal šířit pach střelného prachu.

Cestující nejblíž Silasovi, uvěznění ve svých sedadlech, stačili jen vstát, jednoho z nich výstřel zasáhl do prsou a prudce ho vrazil zpátky do sedačky, ženě vedle další výstřel protrhl hrdlo, skoro jí oddělil hlavu od těla, obličej třetího cestujícího se vlivem projektilů vystřelených z minimální blízkosti prapodivně vmáčkl dovnitř lebky, jako by ho polkla vlastní hlava.

Cestující na trati Paříž–Hendaye se dali do běhu a s řevem po sobě šlapali. Chlapec sáhl plynulým pohybem pro pistoli za pasem a zahájil palbu. Nepotřeboval ani mířit, stačilo zbraň napřáhnout před sebe a mačkat spoušť, chumel lidí sám pohlcoval kulky. Vpíjel do sebe jednu po druhé a na oplátku vydával nehybná těla, škubající se těla nebo těla křičící, prosící, plačící hrůzou a zmatením.

Výstřely práskaly, v uzavřeném prostoru protrhávaly bubínky. Silas neoblomně postupoval uličkou za zvuku Orlesanových slovních výpadů. Když procházel kolem schoulených postav, které zůstaly na svém místě, bez milosti je ranou z pušky proměnil v teplou mrtvolu.

Dospěl na úroveň dívky, která jednou skončí jako posedlá. Krčila se u okna, byla bledá, po tvářích jí tekly slzy, ďábelskou čtečku tiskla k sobě, zakrývala si s ní, jako na ochranu, dolní část obličeje.

„Ta zhovadilost ti dorasuje mozek, víš to?“ zeptal se jí bezbarvým hlasem.

Dívka jako by neslyšela, třásla se a vzlykala.

Koneckonců je to její volba, tak co?

Silas namířil pistoli.

„Věř mi, že je to lepší, než abys jednou byla posedlá všema těma knihama. Tohle je fakt lepší.“

Čtečka se rozletěla na stovky střípků, dívce se zatnuly do obličeje a nakonec jí utrhly čelist.

Silas se otočil směrem k zadní části vagonu, kde se mezi sebou přetlačovali poslední cestující. Nějaká dívenka zakopla a dva muži po ní bez rozpaků šlapali. Stačily dvě kulky, aby padli. Silas si chvilku myslel, že dívenka, která se s pláčem a obličejem od krve držela za paži, na něj mrkla okem, ale nebylo to pravděpodobné. Přitom to dobře viděl, poděkovala mu! Další kousek, co mu vyvádějí duchové! Ano, jsou to oni. Tu holčinu ušetří. Rozhodnuto.

Silas založil další patronu a vystřelil do chumlu. Všichni ječeli, div si nestrhali hlasivky. A hlavně všichni pelášili jako zajíci. Stejným směrem.

Vstříc Pierrovi.

Představení z jeho strany už taky jistě začalo. Lidé nakonec skončí nahnaní v pasti, narazí na sebe dvě lidské masy, přičemž každá bude chtít prorazit skrz tu druhou… Aspoň dokud jim to všem nedojde…

Jenže kudy utéct z rychlovlaku řítícího se plnou rychlostí? Nakonec někdo zatáhne za záchrannou brzdu, zastaví soupravu a cestující se rozutečou do polí. Do volné, nekryté krajiny.

Pierrovi se Silasem potom bude stačit postavit se na schůdky vagonu a z nadhledu jich co nejvíc postřílet. Bude to snadné.

Opravdová řezničina.

Silas je hrdý. Oba vstoupí do dějin.

Ustanoví nový rekord.

1.

Víčka jí tížil olověný lem, s vypětím sil je pootevřela. Pramínek světla jí oslepil citlivé, unavené zorničky. Ludivine zamručela a zabořila obličej do loketní jamky. Rty se rozlepovaly jako postupně rozepínaný zip. Ústa měla ztěžklá, jazyk oteklý a v krku vyschlo. V témže okamžiku se jí v hlavě probudila i pulzující síla, z nitra mozku vystřelovala do spánků.

Sakra… Co jsem to zas vyváděla?

Pozvolna zamrkala, aby přivykla na světlo, snažila se rozeznat strop, garnýž a horní část plyšových závěsů, které měla v zorném poli. Do pohybu se dal tok vzpomínek na předešlý večer, zaplavoval jí hlavu, pulzoval v ní silněji a silněji, jako by tam nebylo dost místa pro paměť a zároveň i výpary z alkoholu.

Večerní tíseň. Depka. O síle deseti stupňů škály. Karmínově rudá kontrolka svítí. Aktivace záchranného systému. Lexomil neúčinný. Xanax nedostatečný. Potřeba života všude kolem sebe, otřít se o svět, být obklopená, zahrnutá úsměvy, opilá smíchem, pohledy, slovy, gesty, aby jí všechna ta pozornost dusila, pronikala, opájela.

Bary. Chlast. Chlapi.

Chlap.

Ludivine vzdychla, promnula si čelo a pak otevřela oči dokořán. Bylo to skutečně tak, jak myslela: není u sebe doma. Dokonce ani v žádném známém pokoji. Smutně se vzepřela na lokti a prohlédla si tělo ležící vedle ní na posteli. Neoholené tváře, husté rozčepýřené obočí, na krku a ramenou vytetované plameny a kabalistické symboly. Svalnaté tělo. Aspoň není ošklivý. Má sice poněkud obhroublé rysy, ale naštěstí vůbec není ošklivý. Tiše chrápe se zkřivenými ústy na polštáři.

Ludivine nadzdvihla deku a ověřila si, co cítila – je nahá.

Snad jsme si aspoň vzali gumu.

Sklesla zpět, zkroušeně si zakryla rukama obličej.

Na závěr večera si nevzpomíná. Šoustali? V tomhle směru si každopádně na nic určitého nevzpomíná, nevybavuje se jí naprosto nic. Dech má hutný tak, že by zadusil i svíčku.

Cos to zase, holka, vyváděla? Je to silnější než ty, co?

Vtom si Ludivine uvědomila, že ani neví, co je za den, kolik je hodin, a popadla ji panika. Co když má naplánovanou akci? Vyskočila z peřin, prohrábla chumel oblečení u postele a ze zadní kapsy džínů vytáhla mobil. 10.12 hodin.

Do prdele!

Pondělí 5. května.

Splín nedělního večera. Zkurvený splíny nedělního večera. Nic dobrého z nich nekane. Není nic horšího.

Urychleně propátrala paměť a uklidnila se. Nic důležitého neprošvihla. Má den volna.

V hlavě jí hučelo, čím dál trýznivější síla jí tlačila na tenké spánkové kosti, jako by se jí chtělo pryč z hlavy.

To chápu, sama bych ze svý mysli nejradši zmizela.

Ludivine si navlékla kalhotky a rozhlížela se kolem postele. Jedna potetovaná noha přesahovala přes okraj, další kmenový obrázek, tentokrát obtočený kolem kotníku. Jmenuje se Dom. Dominique? Ne, Dam. Damien. Ano, to je ono, Damien! Dělá v pohřební službě nebo něco takového.

Není to snad jedno?

Ludivine se bolestně ušklíbla. Vypila toho skutečně moc. S určitým zpožděním se probudil i žaludek, prudká křeč ji zlomila v pase, přitiskla si k ústům ruku. Zavřela oči, aby se soustředila, a bylo to ještě horší. Ve tmě, kterou najednou viděla, se svět rozkolíbal. Zaťala pěsti, stoupající žluč ji pálila v jícnu, ale nepozvracela se. Musí pryč, rychle pryč. Nemá chuť na vysvětlování, na rozpačité hovory dvou flamendrů stižených kocovinou, tím míň na zdvořilou výměnu telefonních čísel. Natáhla na sebe džíny – spíš se kroutila a cpala se do střihu skinny –, popadla halenku Zadig & Voltaire a podprsenku pověšenou na klice od dveří.

Včera večer nešla z domu jen proto, aby se zachumlala do přítomnosti druhých, nemá cenu si nic namlouvat. Ví, že v bílé halence s lebkou z flitrů má pekelný dekolt, past na oči, úžasný chlapolap. Neoblékla si ji náhodou. Aspoň včera večer ne. Dobře věděla, co dělá.

Když hledala lodičky na klínku, natrefila na roztržený sáček od prezervativu a s ulehčením zamručela. Aspoň že tohle, není třeba hromadit jednu blbost na druhou.

Z žaludku se jí dere nahoru další proud žluči. Musí co nejrychleji zmizet.

Po špičkách vyšla z bytu, nenechala žádný vzkaz ani se naposledy neohlédla na tetovaného Dama. Nacamrali se spolu, jak zákon káže, pak si zašukali a to už je až dost. Až moc, opravila se Ludivine. Už nikdy ho neuvidí. Nemá chuť mít ho na očích jako připomínku svých pochybení a omylů, ničemu to nepomůže.

Opatrně za sebou zavřela, aby dveře nebouchly. Ani nemusí na metro, od tetovaného Dama to domů nemá ani deset minut pěšky.

Já jsem ale kráva! To jsem si nemohla nabrnknout někoho z druhýho konce Paříže?

Každopádně si nebyla jistá, že by ho poznala, kdyby ho někdy potkala, a doufala, že on na tom bude stejně.

Vlahý vzduch ji uklidnil, ale jarní slunce bylo příliš agresivní, a tak se skryla za sluneční brýle. Blond kučery se pohupovaly kolem tlustých obrouček. Takhle už jí nic nescházelo do obrázku dokonalé blbky, sotva vystřízlivělá módemanka, která se v neděli večer nechala přefiknout dokonalým neznámým. Hnus. Žalostná karikatura. V těchhle okamžicích se nenávidí.

Když Ludivine dorazila domů, odhodila lodičky a spěchala do koupelny spolknout prášek proti bolesti hlavy, potom zapnula rychlovarnou konvici a udělala si čaj. Měla sucho v krku, v ústech pachuť piva a tequily. Proud ve sprše jí udělal moc dobře, spláchl žluklé pachy noci, smíseného potu, pohlaví, zdržela se pod ním dlouho, obnovovala si feromonální panenství, pak se vyložila na pohovku s druhým šálkem English Breakfast v ruce.

Když se slunce na modré obloze rozzářilo a civilizace znovu vyšla do ulic, když Ludivine svými smysly tušila život všude kolem, onen vzdálený, uklidňující mix zvuků, začala se děsit toho, co včera podnikala. Nedokázala se uklidnit a ovládnout. Udržet na uzdě temné popudy, chovat se jako vyrovnaná dospělá osoba. Místo toho do toho spadla.

Vstala a šla zpátky do kuchyně, stoupla si před kalendář pařížských hasičů. Fixem škrtla číslici 2 a místo ní napsala 3.

3/5.

Povolovala si pět úletů ročně. Pět pojistných ventilů. Taková míra tolerance jí připadala přijatelná, aby byla schopná důstojně proplouvat životem bez toho, že upadne do extrému. Matematická hodnota pro kvantifikaci nestřídmosti, na nic lepšího nepřišla.

Už tři, a to je teprve květen. Rok bude dlouhej.

Vloni to ustála, tak proč ne i letos? Od Alexisovy smrti a krveprolití ve Val-Segondu uplynul rok a půl.1 To nejtěžší má za sebou, tak proč by se měla teď hroutit?

Jak je to dlouho, co jsem mu naposledy přinesla kytku na hrob?

Ludivine potřásla hlavou. Hledá záminky.

Znovu se zadívala na kalendář.

3/5.

Podobalo se to převodu jejího duševního zdraví, její odolnosti proti šílenství do matematického zápisu. Má ze tří čtvrtin plnou žumpu, je načase pomýšlet na její odčerpání. Jenže jak?

Ludivine se znovu naplno pustila do bojových sportů, džiu-džitsu a krav magy, tímhle vybitím trávila většinu večerů v týdnu, k tomu ještě chodila na střelnici, aby se z ní stala dokonalá válečná zbraň, nezranitelná, rozhodující. Ale ani to už nestačilo. Od začátku si toho byla vědoma: fyzické a psychické vyčerpání nepředstavuje dlouhodobé řešení.

Musím makat. Když se zavalím prací, uleví se mi.

Hodila fix na lednici.

Rok a půl věnovala studiu psyché těch nejhorších deviantů. Četla, poslouchala přednášky, chodila do večerních kurzů, to vše s cílem je pochopit, vymezit. Všechno vědět a tím nabýt sebejistoty. Setkala se s těmi v tomto směru nejhoršími zjevy, aby zahnala jejich duchy, rozhodla se vypreparovat z nich duše. Rozpitvat je znamenalo přestat z nich mít strach, rozdrolit noční můry, pohlédnout na téměř dětskou hrůzu z oněch monster klinicky, vědecky. Znamenalo to oprostit se od emocí, pracovat se svými neurózami a tísněmi a učinit z nich zdroj poznání. Přejít z empatického do analytického stavu.

Jenže lidská složka Ludivininy osobnosti často nabírala vrchu, vystřelila jako čertík z krabičky, lačná rozmarů, žádostivosti a vjemů.

Člověk jen tak nezadusí to, co z něj činí živou bytost. Bylo to tak dozajista lepší, ale zároveň moc bolestivé.

Její mentor ji varoval. Pochopit běsy tohoto světa obnáší prozkoumat jejich temnoty. A taková cesta se neobejde bez rizik.

Mobil na stolku v obýváku začal vibrovat a zvonit. Volal kolega Segnon.

„Večer vyrážíme do terénu, kočičko,“ oznámil hned zkraje.

„Co se děje?“

„Drogová zásilka, dneska v noci. Kluci z protidrogovýho to zjistili z odposlechů. Zásahová jednotka něco má, nemůžou tak brzy, a plukovník nechce, aby nám to uteklo, takže do toho půjdeme všichni. Sraz v osm na poradě.“

Znova práce, pomyslela si Ludivine.

Záchyt zásilky drog nebyl její hlavní obor, ale vyrazit do terénu jí udělá moc dobře. Navíc se musí podívat pravdě do očí: s případem jako ten, na němž dělala, s fanatiky vedenými Gertem Brussinem a Markusem Locardem, se člověk setká jednou za sto let. Bylo to něco nepředstavitelného, po čem už jí každé vyšetřování vraždy bude připadat jako prkotina. Život však jde dál a je potřeba nalézt zájem i v každodenních „maličkostech“. Je toho schopná. Ludivine si to už mnohokrát dokázala. Když se v duchu soustředí na jeden případ, jde jenom po něm a působí hrozivějším dojmem než vyhladovělý pitbul vrhající se na kost.

Rychlý převoz zásilky narkotik. Zatím s tím nikdy nepřišla do styku. Tohle bude první zkušenost. Od lidí z oddělení vyšetřování četnického sboru v Paříži často slýchala o konvojích vozidel převážejících v noci drogy závratnou rychlostí, aby pachatelé strávili co nejkratší dobu na silnicích. Průzkumné auto v čele má upozorňovat na policejní hlídky posádku vozu pár kilometrů za sebou, které veze zásilku. Auta se řítí víc než dvousetkilometrovou rychlostí, takže zásah se musí vést s chirurgickou přesností; v takové rychlosti nemá nikdo nárok na chybu.

Bude to užitečná zkušenost. A taky příležitost úplně si vyprázdnit hlavu.

Ludivine se položila na pohovku, bodalo ji ve spáncích.

Má odpoledne na to, aby se dala do kupy.

Mnohem víc času, než je nutné.

1 Viz Spolčení ničemů téhož autora

2.

Kužely světla letěly plnou rychlostí po vozovce, pokrývaly ji nažloutlým světlem a tvořily sanitární kordon mezi rychlostí a tmou všude okolo. Zadní světla vozů klouzala doleva, pohlcovaná a rozpouštěná rychlostí.

Tři Porsche Cayenne GTS četnického sboru v matně černém laku působila nepromokavým dojmem pro světelné sprchy lamp podél dálnice A1, bez námahy uháněla ke svému cíli. Tři vozy zabavené pašerákům narkotik, jak to dnes umožňuje zákon, pro svedení vítězného boje s grázly na jejich vlastním hřišti.

Ludivine svírala přes hruď neprůstřelná vesta s bílým nápisem „GENDARMERIE“, popotáhla tedy za límec a upravila si ji. Zahýbala prsty ve zbrusu nových vysokých goretexových botách, které si pro tuhle příležitost schválně obula, aby měla pevnou oporu na asfaltu, a přetáhla si přes ně nohavice džínů. Ve voze seděli čtyři, všichni vybavení stejnou vestou a služební zbraní, opakovacími puškami, které si vezli v kufru. Její tři spolujezdci patřili k protidrogové jednotce. Plukovník jel v autě v čele, Segnon v tom, které konvoj uzavíralo.

Porada byla stručná a jasná. Z telefonických odposlechů vyplynulo, že ještě dnes v noci dojde k převozu vysokého množství zboží pocházejícího z Lille. Po třech měsících pátrání a díky troše štěstí mohou v několika málo hodinách zatknout maximum pachatelů. Plukovník oznámil, že přepravci budou patřit k velkým rybám. Cílem bylo přistihnout je při činu, aby je mohli rovnou zašít. Zbylé členy sítě seberou kolegové zítra ráno v šest v jejich bydlištích.

Na rozdíl od toho, co si Ludivine myslela, přepravci drogových zásilek jezdí závratnou rychlostí jen vzácně, silná auta používají proto, aby v případě potřeby mohli ujet vozům policistů, nebo dokonce konkurenčních gangů, které by je mohly zastavit, ale jinak se po většinu cesty pohybují povolenou rychlostí s průzkumným vozem před sebou, aby nebudili zbytečnou pozornost. Plukovník jí to dopodrobna vysvětlil. Četníci při zásazích často průzkumný vůz nechají být, aby nevyplašili posádku auta, které veze drogy. Zadrží ho až o něco později motohlídky, nebo je policisté zatknou nazítří v jejich bydlišti. Ovšem tentokrát je Ludivinino družstvo pověřené úkolem zadržet ho s pomocí dvou motorek z motocyklové čety oddělení vyšetřování. Ludivine tedy nebude v srdci hlavního zatýkání a to ji zlobilo.

„Kde jsou ty motorky?“ zeptala se.

„Vzadu, zatím nejsou vidět. Dopředu vyjedou až na naši výzvu,“ vysvětlil Yves ze sedadla spolujezdce. „Stejně jako čtyři auta, co čekají na platební bráně. Pěkně jim zatopíme.“

Yves patřil k protidrogové jednotce. Kůži měl posetou pihami, kolem očí hluboké vrásky, černé rovné vlasy prokvetlé šedými žilkami, viditelnějšími na bradce, jež mu rámovala rty, pohled měl pronikavý jako to nejsilnější ristretto z robusty.

Ve vysílačce, která mu ležela na klíně, zapraskalo.

„Projeli křížení s A29, máme akorát čas zaujmout pozici,“ upozornil plukovníkův hlas.

Všechna tři Porsche Cayenne zároveň zrychlila, atmosférické vidlicové osmiválce, které dosud vrněly v plynulém tahu, zahvízdaly a vystřelily rychlé vozy po asfaltu vpřed.

Další zapraskání.

„Yvese, vy počkejte u příštího výjezdu a připravte se na zastavení průzkumníka.“

„Rozumím.“

Po pár kilometrech odbočili a sjeli na výjezd. Po nadjezdu se dostali na druhou stranu čtyřproudé vozovky, kde na ně na sjezdu do opačného směru už čekala dvoučlenná motohlídka četnického sboru. Yves vystoupil, něco si s nimi řekl a vrátil se do auta.

„Teď si tu show hezky poslechneme, abysme pak mohli co nejostřeji nastoupit na scénu,“ poznamenal hlasem oproštěným od veškerých emocí.

Ani ne po deseti minutách plukovník ohlásil, že další dvě auta jsou na místě zásahu na platební bráně. Yves naznačil řidiči Arnaudovi, aby došel do kufru pro těžké zbraně. Jednu opakovačku podal Yvesovi, druhou Ludivine.

„Umíš s tím zacházet?“

„Mám radši svou devítku,“ odpověděla a poklepala na pistoli na boku. „Je přesnější, má i lepší kadenci.“

Arnaud přisvědčil, pokýval hlavou, kterou si holil, aby zakryl předčasnou pleš, a pušku podal dalšímu cestujícímu na zadním sedadle. Frank si ji vzal a ověřil, že v nábojové komoře je červená patrona.

„Průzkumník projel kolem nás. Opakuju: průzkumník právě projel platební branou, Yvese, slyšíš?“

„Slyším a rozumím.“

„Šedý Volkswagen Touareg s tónovanými skly, odpovídá popisu.“

„Souhlasí i registrační značka?“

„Souhlasí. Bude u vás za deset minut, buďte připravení. Nezasahujte ale dřív, než my zajistíme zásilku!“

„Rozumím.“

Arnaud blikl světly na motohlídku. Jeden z motorkářů si s dalekohledem přidřepl za keř u nájezdu na most, odkud měl výhled na dálnici, a začal sledovat blížící se auta.

Ludivine cítila pozvolna vzrůstající napětí. Minutu po minutě se jí zrychloval tep a stoupal krevní tlak, aby byla připravená. Ze všeho nejdůležitější je uvést se do odpovídajícího stavu, opakovala si. Abych v daném okamžiku byla schopná podat plný výkon. Nenechat se zahltit emocemi, soustředit se na určené cíle, na okolnosti a momentální podmínky, vyhodnocovat každý údaj a podle toho reagovat, stejně jako před útokem v bojových sportech.

V plyšovém tichu interiéru Porsche Cayenne, uprostřed noci a s hypnotizujícím provozem pod sebou, bylo snadnější nechat se ukolébat a usnout než se připravit na bleskové zatýkání. Bylo složité si představit, že to najednou, zničehonic propukne. Přitom věděla, že se to seběhne rychle. Akcelerace, majáky, vyskákat z auta se zbraní namířenou na touareg, křičet výzvy a zatýkací formule, nasadit želízka a čekat na posily… Rychlé a frustrující. Hlavní práci odbudou jiní o kus dál na platební bráně.

Kabinou vozu zaburácel plukovníkův hlas.

„Cíl se blíží! Projeli pod posledním nadjezdem! Všem družstvům pohotovost.“

Ani ne dvě minuty nato se ozval znovu.

„Jsou tady! Černý off-road v levém pruhu! Rychle! Rychle! Jdeme po nich! Jdeme po nich!“

Další tři minuty čekání. Nekonečné tři minuty. Ticho vyplněné stovkami otazníků. Možností. Obav.

A pak konečně přišlo vysvobození: „Máme je. Jsou venku, pazoury v klepetech!“

Všem se ulevilo. Ale hned se zase soustředí na svůj úkol. Ten zatím ještě čeká na splnění.

„Nekladli odpor. Z vlků jsou beránci. Yvese, průzkumník je váš.“

„Rozumím. Postaráme se o něj.“

V témže okamžiku policista s dalekohledem vstal, proběhl kolem Porsche Cayenne a přitom ukazoval na dálnici. Naskočil na motorku, nastartoval a motohlídka s majáčky zářícími do tmy se na plný plyn rozletěla po nájezdu na dálnici.

Motor čtyřkolky Porsche zaburácel a všechny čtyři cestující zabořil do sedaček, když hnal auto za motorkami.

Na vteřinu přesně se z levé strany objevil šedý touareg, motocyklisté se okamžitě zařadili na jeho úroveň, každý z jedné strany.

Touareg však neuhnul na stranu ani nezpomalil, ačkoli jeden z členů motohlídky mu naznačoval, ať se zařadí do odstavného pruhu. Scéna asi na patnáct vteřin jako by zamrzla, když vtom záď off-roadu poklesla následkem prudké akcelerace.

„Ty hajzlové chtěj ujet!“ vyštěkl Arnaud za volantem policejního vozu.

„Nalep se na ně!“ nařídil mu Yves.

Osmiválec podřadil o dva stupně, zakvílel a vydal se za prchajícími. Jeden z členů motohlídky touarega předjel a snažil se ho zpomalit, průzkumný vůz však pokračoval stejnou rychlostí, takže policista na motorce musel taky zrychlit, aby ho off-road nesrazil.

„Ujíždějící vozidlo!“ nahlásil Yves do vysílačky. „Jsme těsně za ním.“

„Jestli vjedete do hustýho provozu, tak ho nechte jet! Jasný? Nechci žádný komplikace! Dojdeme si pro ně později!“

Ludivine se pevně držela madla nad dveřmi, pohledem odhadla provoz, v tuhle hodinu byl spíš řídký.

„Co to maj pod kapotou, že jedou takový bomby? To není normální motor! Museli mu přifouknout výkon!“ přemítal Arnaud.

„Nepustíme je!“ potvrdil mu Yves. „Podjeď je zprava!“

Čtyři sta dvacet koní motoru GTS zaržálo, ručička tachometru se lehce přehoupla přes rysku dvou set padesáti kilometrů za hodinu. Motorky zůstaly vzadu, se dvěma off-roady nadopovanými turbodmychadly nemohly soupeřit.

„Ušili na nás boudu,“ křikl plukovník do vysílačky. „Zadržený auto nic neveze.“

Yves se jednou rukou držel madla nad dveřmi, druhou přiložil vysílačku k ústům.

„Jste si jistý? Prohledali jste ho?“

„Je to jistý. Ani pes nic nenašel.“

Arnaud se za volantem napřímil a rozčiloval se.

„Jestli vzadu nic není, tak proč tyhle blbci zdrhaj? To je přece debi…“

Yves pochopil v témže okamžiku jako jeho kolega, vysílačkou v ruce ukázal na auto před nimi.

„Matroš je támhle! Sehráli to naopak!“

Porsche hvízdalo tmou, silný motor ho hnal na úroveň prchajících, jeli rychleji než oni. Arnaud se zařadil vedle touaregu, Frank na zadním sedadle namířil hlaveň pušky do výše okének. Motohlídka vzadu zpomalila a donutila k tomu i několik aut a kamionů, vytvořil se tak bezpečnostní prostor.

„Nemaj na to!“ vykřikl Arnaud vzrušeně. „Nemaj na to!“

Cayenne ještě o stupeň podřadil, motor zařval.

Vmžiku předjeli průzkumný vůz, zařadili se před něj a kličkováním zprava doleva naznačili, že není úniku.

Touareg zpomalil a pod dohledem četnického vozu se pomalu zařadil do odstavného pruhu, kde ho okamžitě dohnaly obě motorky.

Jen co zastavili, tři četníci vyskočili z vozu, Arnaud zůstal za volantem, a namířili zbraně na tmavé čelní sklo touaregu. Na kapotě se mihotaly modré odlesky majáčků motorek, těsně kolem projížděly bez zpomalení kamiony.

„Četníci! Vypni motor!“ křikl Yves na řidiče touaregu.

Hluk z dálnice však přehlušoval slova a přes tónovaná skla nebylo vidět, co se děje uvnitř vozu.

Ludivine ustoupila na stranu, přitiskla se ke svodidlům, aby ji neoslňovaly reflektory. Pistoli držela namířenou směrem, kde tušila sedadlo spolujezdce, připravená při sebemenším podrazu stisknout spoušť. Všem šlo o život. Při jakémkoli problému bylo potřeba jednat okamžitě a bez váhání, neriskovat, že se někdo z nich stane terčem kulek nepřítele.

Nebuď tak nervózní, Lulu, poručila si. Nebylo totiž ani žádoucí, aby ztratila rozvahu kvůli prásknutí z výfuku!

„Motor!“ zopakoval Yves a hlavní ukázal na přední kapotu. „Vypni motor a vystup si! Hezky pomalu! Tak dělej!“

Pasažéři v touaregu však nevykazovali žádné známky života. Rozmýšlejí se? Nad čím váhají? Tohle není dobrý! Tohle není vůbec dobrý!

Ludivine stiskla pistoli v ruce ještě o něco víc. Věděla, že pokud dojde na střelbu, je schopná ji okamžitě a přesně opětovat. Jenže četník může střílet jen tehdy, když pachatel vystřelí jako první. Za takových podmínek mohlo dojít k masakru. Bylo to špatně rozehrané. Moc špatně rozehrané. Nejsou na takovou situaci dobře připravení, je jich moc málo.

Mělo to přece bejt jenom průzkumný auto, do prdele!

Členové motohlídky stáli na místě, pistole namířené na zadní okénko, téměř čelem proti svým třem kolegům.

Jestli vypukne zmatek, můžeme klidně střílet po sobě!

Ludivine pomalu překročila svodidlo a ustoupila ještě o metr, pomalu šla vpřed, aniž spustila oči z předního skla. Pokud se otevřou dvířka na její straně, bude to na ní.

Vtom motor touaregu zhasl, nervozita rázem opadla. První znamení kapitulace.

„Ven!“ vyštěkl Yves. „Vystupte! Hezky pomalu!“

Dvířka na Ludivinině straně se pomalu otevřela.

„Ruce na hlavu,“ křikla okamžitě.

Na zem došlápla noha v mohutné bílé tenisce a baggy džínech. Potom se objevila silueta postavy s rukama zdviženýma nad hlavu s naježenými nakrátko ostříhanými vlasy. Ludivine úkosem zahlédla, že totéž se děje na řidičově straně. Přes ohlušující hlomoz náklaďáků, které projížděly těsně kolem nich, Ludivine zaslechla Franka křičet rozkazy.

Muži, který stál proti Ludivine, bylo asi třicet, byl hubený a na sobě měl černou bundu Teddy s bílými rukávy. Hleděl na ni pronikavým pohledem chladných a odhodlaných modrých očí. Měl propadlé tváře a vypadal přísně. Tohle není kukuč andílka. Přesně naopak. Z očí mu vyzařovala jakási znepokojující přísnost, výhrůžná zášť. Tohle nebyl uličníček z předměstí nabuzený přítomností své bandy, budil mnohem hrozivější dojem. Tenhle je všehoschopný, včetně toho nejhoršího. A když na to přijde, nikoho dalšího k tomu nepotřebuje. Ludivine bylo jasné, že za jiných okolností by do ní bez váhání vystřílel zásobník, aby mohl utéct.

„Odstup dál od toho auta! A ruce nech na hlavě,“ poručila mu co nejdrsněji.

Jeden četník z motohlídky popošel blíž, aby jí pomohl, a přestože Ludivine měla pro strach uděláno, cítila se klidněji. Četník mířil na chlapa, ona vrátila pistoli do pouzdra a vytáhla želízka.

„Otoč se a klekni si. Dělej! Rychle!“

Muž ji probodl ledovými panenkami, a než se příkazu podřídil, opovržlivě se ušklíbl.

Ludivine mu zacvakla želízka kolem pravého zápěstí a paži mu přitáhla doprostřed zad, aby se nemohl hýbat. Jakmile byl spoutaný, naznačila kolegovi z motohlídky, aby na něj dával pozor, a šla obhlédnout, co se děje na druhé straně.

Řidič už byl taky zneškodněný, dohlížel na něj Frank. Yves zamířil ke kufru a opatrně ho otevřel. Ludivine stála za ním, s rukou zlehka položenou na zbrani, připravená ji bez váhání tasit. Reflektory motorek osvětlovaly vnitřek kufru vozu.

Byl prázdný. Nebyly v něm ani kufříky, ani sportovní tašky, nic, v čem by mohly být drogy.

„Do prdele,“ uklouzlo Yvesovi.

„Tak proč ujížděli?“ zeptala se Ludivine. „Dostali strach?“ přemýšlela nahlas.

Vtom zpozorovala pohyb na pravé straně vozu, viděla, jak se naráz otevřela zadní dvířka. Vystřelil z nich stín, přeskočil svodidla a utíkal.

„Tam!“ vykřikla a vrhla se za ním.

Silueta běžela co nejrychleji nahoru travnatým svahem, v ruce držela tašku. Ludivine slyšela Yvesa, jak křičí její jméno, ale nehodlala se s tím zdržovat. Viděla muže běžícího nahoru a za vrcholem svahu špičky stromů, což nebylo dobré znamení. Pokud se mu podaří dostat do lesa, ve tmě se jim snadno ztratí.

Ludivine bořila špičky bot do sypké hlíny, aby nepodklouzla, a dělala co nejrychlejší kroky. Muž před ní na její výzvy, aby se zastavil, nereagoval, byl si zřejmě jistý, že se nikdo neodváží střelit ho do zad. Trénovaná Ludivine nabírala rychlost, snažila se pravidelně dýchat. Dostala se do tempa, stoupala mezi keři a proklínala těžké boty, kdyby si bývala vzala kvalitní tenisky, běžela by rychleji. Přesto siluetu muže před sebou doháněla. Utíkal těžkopádně, taška v ruce mu překážela.

Jsou to drogy! Chce vzít roha se zásilkou!

Stromy na vrcholu svahu byly čím dál vyšší, tvořily neprůhlednou stěnu, pohupující se v nočním vánku. Ludivine ze sebe vymáčkla poslední síly a ještě zrychlila. Stehna ji s každým krokem tlačila nahoru, jejich úsilí doplňovaly svaly hýždí, lýtka měla tvrdá jako z kamene. Do svahu stoupala rychleji než její protivník.

Siluetu, k níž už jí zbývalo jen pár metrů, vyváděla z rovnováhy taška a panický úprk.

Ludivine dýchala pravidelně, dokonale ovládala svůj dech. Nohy měla v jednom ohni, ale hnaly ji k cíli. Už si na něj může skoro sáhnout.

Muž, který tušil, že má četnici přímo za zády, se prudce otočil a snažil se ji srazit pravým hákem, mířeným na čelist. Ludivine viděla, jak se k ní otáčí černý obličej s velkýma bílýma očima, potom se objevila pěst. Paží si ochránila hlavu, nezpomalila a schválně do muže vrazila. Oba se skulili na zem a znovu se postavili. Ludivine byla na nohou právě včas, aby zahlédla, jak jejím směrem míří další rána. Zaklonila se v bocích, dlaní vychýlila útočníkovu pěst a prudce se předklonila ve snaze zasáhnout ho loktem. Nenamířila však přesně, výpadem ho zasáhla jen slabě do čela, on ji zatím chytil za límec neprůstřelné vesty a srazil zády na zem. Ludivine si všimla, že má co do činění s ohromným chlapem s pletí černější než noc, stejně odhodlaným jako jeho kumpán o něco dřív. Snažil se ji kopnout, ale Ludivine se odkulila a o neprůstřelnou vestu se jí otřela jen špička tenisky. Jedním skokem byla zpátky na nohou, snažila se ovládnout dech, aby se hlubokým dýcháním neotupila její bystrost.

„Sejmu tě, ty děvko!“ zachrčel a z kapsy vytáhl vystřelovací nůž.

Lapá po dechu, uvědomila si Ludivine, když se na ni vrhal s čepelí napřaženou před sebe.

Vyhnula se mu pohybem pánve. Úder dlaní do předloktí k vychýlení nože. Krok dozadu k vyrovnání rovnováhy. Noha jde nahoru, pohyb v kyčli do strany, aby koleno co největší silou vrazilo do beder. Kop vší silou vycházející z pánve. Zatnout pěst, namířit na čelist, vystřelit paži jako na gumě, krátký, dokonale zacílený švih. Náraz. Na nic nečekat, druhou rukou zasáhnout obličej. Nakonec úder na krk. Odhadnout vzdálenost ruky držící nůž, chytit ji v zápěstí, stisknout jako v kleštích a zkroutit v opačném směru přirozeného pohybu, ještě přitlačit na páku. Lup. Křik. Krátkým prudkým kopem do podkolenní jamky podlomit nohu. Kořist klečí. Zkroutit jí ruku za zády. Klade odpor. Vykopnout koleno vzhůru a vší silou trefit lícní kost. Nepouštět zápěstí, přestože tělo má tendenci pokračovat opačným směrem. Druhou ruku obtočit kolem krku. Paži zkroutit za záda a znehybnit. Neohlížet se na šetrnost, strčit dopředu, cíl útoku dostat na zem, obličej mu přitisknout do bláta, kolenem zakleknout páteř. Druhou nohou vyvážit vlastní rovnováhu.

Muž byl znehybněný. Sténal.

Ludivine rozdávala rány, aniž si kladla otázky. Jako stroj. Rameno nevypadalo normálně. Vykloubila mu ho, muž řval bolestí pokaždé, když mu zápěstí za zády přitáhla o něco výš. Sáhla pro druhá želízka a nasadila mu je. Teď už nikam nepůjde.

Vstala a snažila se popadnout dech.

Všechno se událo v ohromné rychlosti. Očima pátrala po tašce ve svahu.

Yves zatím běžel nahoru za nimi a křičel její jméno. Zamávala, aby ji ve tmě viděl. Reflektory cayennu a motorek v záři modrých majáčků se zdály daleko.

Taška ležela hned vedle ní.

Hlavně aby tam byl matroš. Jestli jsem mu zpřerážela kosti pro nic za nic, tak mi to dají sežrat…

Zdvihla tašku, aby ji narovnala, přitom ji překvapilo, jak je těžká. Aspoň deset kilo. Doufám, že je to prášek. Podařilo se nám něco velkýho. Dokonce obrovskýho.

Rozepnula zip a tašku rozevřela.

Skutečně v ní byly igelitové pytlíky, ale mnohem větší, než se dalo čekat, jejich obsah byl i tmavší. Jantarový. Sáhla rukou dovnitř, nahmatala jich nejmíň deset, všechny byly plné a těžké. Vytáhla jeden o velikosti plakátku, hned jí nedošlo, o co se jedná, vnímala jen, že obsah nemá rovné okraje, spíš nepravidelné, roubené jakousi tmavou lemovkou.

Krátkým pohledem ověřila, že její zajatec pořád sténá na zemi, a vytáhla baterku.

V ostrém bílém světle se objevila namodralá kresba ve tvaru ryby na naoranžovělém pozadí, roubeném stuhou zaschlé krve.

To vypadá jako…

Tetování. Kolem mateřská znaménka a pihy. V igelitovém sáčku byl kus složené kůže. O velikosti přinejmenším zad.

Ludivine zalapala po dechu.

Naklonila se, aby prozkoumala zbylý obsah tašky.

Ve všech pytlících byl stejný druh zboží.

Vzorky kůže. Povětšinou bílé kůže.

Když Ludivine narazila na tenčí pytlík, už neměla pochyb.

Beztvarý obličej, hlava zploštělá do roviny, kromě záhybů nosu a rtů žádné výčnělky. Žádná podpůrná struktura vespodu.

Maska obličeje ji pozorovala prázdnými otvory po očích.

3.

Ústav soudního lékařství v Paříži připomíná pevnost z devatenáctého století. První podlaží z hnědých, skoro až temných kvádrů, napůl zapuštěné pod terénem a přivrácené k Seině, v sobě skrývá ohromné lednice a pitevní sály propojené spletí stísněných a špatně větraných chodeb. Další patro má fasádu z červených cihel prolamovanou vysokými okny a úplně nahoře, na střeše, stojí nástavba z bílých prefabrikovaných buněk, v nichž jsou zařízené pracovny a laboratoře. Celá budova byla postavena k ukrývání děsivých tajemství. Tajemství smrti, otevřených hrudních košů, úhlovou bruskou rozřezaných lebek, řezů skalpelem do vrstvy chladného podkožního tuku, vnitřností a tělních tekutin lesknoucích se v nestoudném světle operačních lamp. Tajemství hořké pravdy: smrt připraví každého, kdo byl živý, o jeho osobnost a promění ho v předmět, zvěcní jej. Ze svalů se stane tkáň, ze jmen čísla, z ran indicie, z těl kostry. Bytost se proměňuje ve vzpomínku. Rozplyne se v nicotě a zbudou jen přeludy, které dokáže oživit jedině naše paměť. Tato pochmurná alchymie pracuje v téhle budově víc než kde jinde, noc co noc, den co den, bez ustání.

Ludivine se Segnonem stáli v přízemní místnosti bez oken, bylo v ní chladno a malba na stěnách se olupovala. Bylo těsně po rozednění, Segnon pořád držel kelímek ze Starbucksu, z nějž se od příchodu do budovy už nenapil. Jako by černou kůží vpíjel světlo zářivek. Jeho ohromná kostra nesoucí úctyhodnou svalovou hmotu úplně zakrývala Ludivine, ta vedle něj vypadala křehce, skoro až nepřítomně. Byli ve službě, ale jako většina příslušníků pařížského oddělení vyšetřování četnického sboru pracovali převážně v civilu. On měl na sobě šedou mikinu s kapucí a běžecké tepláky, ona džíny a bledě růžový mohérový svetr. Podobali se náhodným návštěvníkům, dvěma turistům, kteří mezi těla zakrytá prostěradly jenom zabloudili.

Kusy kůže, které před několika hodinami zajistili, byly pečlivě rozložené na nerezových stolech, odrážely syrové světlo a vypadaly jako nechutný, podivný puzzle. Bylo jich celkem čtrnáct. Nejmenší kousky tvořily obličeje. Tři absurdní masky se zavřenými víčky, pootevřenými rty, bez vlasů a bez uší se podobaly parodii na lidskou bytost. Největší kusy odpovídaly zádům a předním částem trupu, zely v nich otvory po prsních bradavkách a byly zkroucené kolem pupku. Jeden muž a dvě ženy, dalo se tak soudit podle dvou kusů zvlněných v oblasti prsou.

„Rozbory DNA nám řeknou, o kolik jedinců se jedná,“ oznámil jim soudní lékař s černým plnovousem. „Ale takhle na první pohled, podle partií těla a odstínu pokožky si myslím, že se potvrdí, že jde o tři osoby, v tomhle směru podle mě nezjistíme nic překvapujícího. Ale je to jen můj názor, zatím nic oficiálního.“

„Ta kůže pochází z celýho těla?“ zeptala se Ludivine.

„Ne, ale z velký části. Chybí pár fragmentů z krku, paží, partie kolem genitálií a taky kůže z kolen a nohou. Zkrátka všechno, co je složitý odebrat. A chybí i skalpy vlasů.“

„Dělal to profík?“

„V každým případě je to jemně provedená práce. Ale na tohle není potřeba být chirurg. Jestli ten, co to dělal, měl dost času a není citlivka, tak mohl kůži stahovat pomaličku. Je vidět spousta stop po ostří, nejspíš skalpelu nebo žiletce, dotyčný pracoval systematicky, po malých částech, není to úplně tak filigránská práce, ale přece jenom si dal pokaždý záležet, aby kůži odebral co nejčistěji a taky v co největších kusech. Dá se říct, že je to dost dobrý.“

„Dost dobrý?“ ušklíbl se Segnon.

„Jasně… chci říct, že je to dost dobře provedený,“ opravil se lékař, přivedený trochu do rozpaků. „Jinak každou odebranou část pečlivě oholili a napustili nějakým voskem. Zatím nemám výsledky rozborů složení. Podle mě to bude kvůli zabránění množení mikroorganismů.“

„Jako konzervace?“ zeptal se Segnon.

Soudní lékař přisvědčil.

„Nejsou v tom schovaný žádný narkotika? Převáželi to pašeráci drog, takže by to bylo logický,“ zajímalo Ludivine.

„Říkali mi to, když je přivezli. Ale na nic jsem nepřišel. Projeli jsme je všechny dokonce rentgenem, ale nic se neukázalo. Udělal jsem pár stěrů, ale testy na nejběžnější drogy nic nepotvrdily.“

„Výsledky DNA analýzy budeme mít kdy?“

„Upřímně vám řeknu, ráno jsem udělal, co se dalo, ale pak už nám začaly chodit ty těla, takže teď ta vaše záležitost bude muset chvíli počkat.“

„Jaký těla?“ podivila se Ludivine.

„Přebíráme část těl z útoku na TGV.“

Ludivine se podívala na Segnona a svraštila obočí.

„Co? Ty o tom nevíš? O tom útoku z včerejšího rána? Ty jsi spadla z měsíce? Vždyť to jede pořád dokola ve všech zprávách!“

„Od neděle jsem nic nezapínala. Teroristický útok?“ zeptala se nevěřícně.

„Ne, prokazatelně dva puberťáci.“

„Hodně obětí?“

„Třiapadesát, k tomu dvacítka zraněných, část z nich v dost šeredným stavu.“

„To je v prdeli!“

„Přesně, jak říkáš.“

Soudní lékař ještě dodal upřesnění.

„Prostě my dostáváme zbytky z hostiny, abych tak řekl. Je na to ohromný mediální a politický tlak čili je to naše priorita týdne, ne-li měsíce. Všechno ostatní musí počkat, i když se o to podělíme s kolegy z fakultky v Garches a s dalšími.“

Oba četníci pozorovali lékaře pochybovačným pohledem. S vousy a maličkýma očima, posazenýma blízko sebe, připomínal malou kunu.

„Dobře, takže zpět k našim kůžím. Je na nich kromě tetování ještě něco zvláštního?“ pokračovala Ludivine.

„Co se týče jizev nebo piercingu, tak to ne…“

„Takže něco jinýho?“

Lékař si dlaní rozvážně přejel tmavé vousy a přistoupil blíž k částem pokožky.

„Vidíte ten malý punc?“ ukázal na centimetrový čtvereček u dolního okraje pruhu, který odpovídal stehnu.

„Co to je?“ zeptala se Ludivine a taky se naklonila nad stůl.

Lékař jí podal lupu, díky níž viděla značku okrouhlého tvaru vpitou do pokožky… Smajlík.

„Je to skutečně to, co si myslím?“

„Podívejte se pořádně, na levý oko,“ pobídl ji lékař.

Ludivine zjistila, že levé oko není jako to pravé, je přimhouřené…

„Mrká na nás!“

„To logo je na každým kusu, pokaždý vpravo dole.“

„Předpokládám, že to vzniklo posmrtně.“

„To vám nemůžu říct, ale jestli vás zajímá můj názor, tak pochybuju, že by oběti chodily po světě posetý malými smajlíky! Podle mě si ten, co je tak zrasoval, potom každý kus označkoval.“

„Jako zvířata,“ shrnul Segnon.

„Nebo jako značka supermarketu. Takový potvrzení výstupní kontroly kvality…“

Oba četníci na soudního lékaře upřeli oči; pokrčil rameny.

Když se Ludivine se Segnonem vraceli k autu, kolem se s typickým hlukem začala probouzet Paříž a hlomozilo nadzemní metro.

„Máme na krku úchyla,“ poznamenal obr.

„Myslíš doktora, nebo toho řezníka?“

Segnon se zasmál.

„Ty si to nemyslíš?“

„Je jistý, že metodám pašeráků drog se to moc nepodobá, tady nejsme v Mexiku s jejich kartelama. Ve Francii jsem o něčem takovým v životě neslyšela, tady se konkurenti nestahujou z kůže. To mě na tom znepokojuje nejvíc. Je to provedený promyšleně, ten, kdo to dělal, si na tom dal záležet…“

„Navíc to zakonzervoval!“ připomněl Segnon. „Co je to za šílence?“

„Vozí svoje zboží, jako by to byla zásilka drog. Ten chlap se s tím dokonce pokusil zdrhnout. Moc jim na tom záleželo. Nerozumím tomu, ale něco v tom bude. Musíme tomu přijít na kloub.“

Ludivine zavibroval mobil.

„Ano, pane plukovníku?“

„Co jste se dozvěděli na soudním?“

„Čeká se na výsledky analýzy DNA, ale předběžně jde o tři oběti.“

„Je možný, že by byly ještě naživu?“

Ludivine zpomalila.

„No… přiznávám, že na to jsem se nezeptala, ale… vypadá to nemožný, propracovaně z nich stáhli sedmdesát procent kůže!“

„Vanckerová, potřebuju vědět, jak je to naléhavý! Jestli někde, v nějakým sklepě, nečekají tři ubožáci v agónii na vysvobození, nebo jestli mám hledat tři mrtvoly.“

„Byla bych pro druhou variantu. Tohle nemůže nikdo přežít.“

„Potřebuju to vědět na beton a mít to potvrzený ze soudního, ať se nedostaneme do průseru, kdyby někdo z těch lidí byl naživu a my nic nepodnikli.“

„Tak potvrzený to bohužel nemáme, ale zjistíme to. Zadržený už něco vyklopili?“

„Ne, mlčí jako zařezaný, nedostali jsme z nich jediný kloudný slovo.“

„Pane plukovníku, chtěla bych ten případ dostat.“

„Na to je dost času, Vanckerová.“

„Jestli jde o tři mrtvý, tak už to není věc pro protidrogovou, ale pro nás. Chci to mít na starost.“

„Nejdřív si v tom musím udělat jasno, pak si o tom promluvíme.“

„Nemám ve zvyku strkat nohu do pootevřených dveří, abych dosáhla svýho, ale na tyhle typy případů jsem nejlepší, pane plukovníku, vy to víte. Žiju jenom pro to.“

„Tady už nejde o nohu, ale o celý tělo, Vanckerová.“

„Vraždy tohohle typu jsou moje parketa.“

„Vanckerová?“

„Ano, pane plukovníku?“

„Už mi tou svou posedlostí lezete na nervy!“

Plukovník zavěsil.

Ludivine byla naštvaná. Nepovažovala se za posedlou, to zase přehnal. Připravuje se, vzdělává se, není to snad po takové kauze jako Brussin a Locard vlastně úplně normální? Viděla umírat kolegy, některé přímo vedle sebe, šla po krku zabijákům a psychopatům, ocitla se v těch nejstrašlivějších situacích! Samozřejmě že ji to začalo zajímat, že chce líp pochopit uvažování zločinců, vrahů, a zejména deviantů. Ano, nijak se s tím netají: za poslední rok a půl na tohle téma přečetla, co se dalo, obcházela kurzy a pod vedením naprosto mimořádného kriminologa si všechno procvičila. Ale prohlásit na základě toho, že je…

Dobrý, oukej, jsem trochu posedlá. No a co? To se snad dá pochopit, ne?

Během té doby dělala vše pro to, aby mohla řešit ty nejodpornější případy, pokaždé přitom prokázala nadprůměrné schopnosti a rozvahu. A stejně jí přišly skoro banální.

Ano, možná že je posedlá.

Právě to z ní ale činí kompetentní osobu. Nadmíru kompetentní.

4.

Záběry ztragédie běžely na zpravodajských stanicích pořád dokola. Šedá souprava TGV, zastavená uprostřed venkovské krajiny mezi plavými poli. Dlouhá linie nepoddajné oceli mezi zlatistým chmýřím, ševelícím ve vánku. Na leteckých záběrech oči diváka nejvíc přitahovaly tmavé skvrny nedaleko vlakové soupravy. Bylo jich několik desítek, vypadaly jako stopy po zvláštní explozi. Kolem každé se pohybovali lidé vpláštích. Oněco dál stály na travnaté cestě sanitky, hasičské vozy, četnické apohřební dodávky aněkolik neoznačených vozů, nepřetržitý pohyb mezi nimi působil hypnotizujícím dojmem.

Morální výbuch, pomyslela si Ludivine. Násilí nás může rafnout, rozmetat asemlít kdykoli, za jakýchkoli okolností. Zdálo se, že tohle křičí těla rozházená bez ladu askladu vobilných polích.

Dva šílení kluci amasakr poskvrňující celou civilizaci. Porušená úmluva, mravní trhlina, která se může šířit arozmělnit důvěru všech v– od téhle chvíle – nejisté společenství. Trhliny už několik let rozšiřovala hospodářská krize sužující celý svět, ovšem pokud by mělo dojít knerespektování základní dohody okokonu kolektivního bezpečí, vyvstává otázka, proč takhle pokračovat? Proč se neozbrojit anebránit se vlastními silami? Proč se nepřipravit na nejhorší? Dokonce proč nejít ještě dál anedobýt si silou to, oco jsme přišli, co bychom chtěli nebo po čem toužíme? Nastolit právo silnějšího. Násilí jedince coby první krok vstříc kolektivnímu násilí. Vyzbrojit masu ačekat, až malé, individuální pohyby nabudou na síle, vyvolají odezvy apomaličku, postupně se začnou formovat do vnitřních proudů, které ssebou nakonec strhnou celou skupinu, na jejichž základě se nakonec vzedme vlna. Mohutná vlna.

Segnon luskl prsty Ludivine před očima, aby ji vrátil do reality malé pařížské kavárny, vníž se usadili.

„Jsi úplně mimo!“

„Prosím? Co říkáš?“

Obr namířil ukazovákem na obrazovku televize.

„Pušky byly strejdy jednoho ztěch kluků, ale pořád se neví, kde si opatřili pistole.“

„Na černým trhu? Na předměstích dneska seženeš, co chceš.“

„Možná. Ale kam ten svět spěje? Dva do tý doby normální puberťáci, kterým takhle rupne vkouli… Dokážeš si to představit?“

„Pravděpodobně zase tak úplně normální nebyli, Segnone.“

„Rejstříky mají čistý!“

„To neznamená, že nic neprovedli. Normální člověk neskoncuje se životem tak, že nastoupí do vlaku apostřílí tam všechno, co se hýbe, ktomu už musí mít něco za sebou, přinejmenším nějaký psychologický předpoklady! Ty dva se dostali na hranice možností. Guma jejich duševní odolnosti se přetrhla. Ktomu ale nedojde ze dne na den, bez předchozích příznaků. Teď je potřeba se zaměřit na jejich každodenní život apochopit, co je dovedlo ke spáchání takovýho šílenství.“

„Udětí, co tohle dělaj ve školách vAmerice, utěch se najde nějaký vysvětlení?“

„Ale jo, určitě se najde. Nikdy se nejedná ovzornýho školáčka, laskavýho amilujícího, co bez problémů funguje vsystému aze dne na den mu přeskočí. Jsou to spíš lidi zokraje, unichž se něco zaseklo, aoni vypadli zvšeobecnýho proudu.“

„Takže tu máme klišé chudáka klučiny, kterýmu se rozvedli rodiče, nemá kamarády, blbě se učí anení schopen se začlenit do kolektivu, živí vsobě pocit nutný odplaty za to, že ho nikdo nemá rád, že se oněj nikdo nezajímá, apomstí se tak, že začne střílet do davu?“

„Každopádně udeří tam, kde to bude nejvíc bolet, jo, jsme blízko.“

Segnon nad hypotézou mávl rukou azabořil se do lavice, ta pod jeho hmotou zavrzala.

„To je dost zjednodušený! Každej puberťák má jalový období.“

Segnon ještě cosi zašeptal, čemu Ludivine nerozuměla aměla za to, že je to nějaká modlitba nebo něco takového. Únavou jim padala hlava, atak než se vydali zpět na pařížské oddělení vyšetřování uPorte de Bagnolet, Segnon vypil ještě jednu kávu.

Prošli branou kasáren, staré velké šedivé budovy, nikoli dost staré na to, aby byla pěkná, apříliš staré na to, aby byla pohodlná.

Cestou po schodech ke kancelářím se na odpočívadle objevil Yves. Jeho oči vypadaly ještě černější než obvykle, je-li to vůbec možné. Naznačil, ať jdou za ním.

„Budeme pokračovat ve výsleších, ale předtím bych chtěl jednoho zpodezřelých trochu pošťouchnout, mám dojem, že už je zralej. Když na něj budeme čtyři, tak ho to možná dostane pod tlak.“

Yves je dovedl až na konec úzké chodby vpřízemí, před pootevřené ocelové dveře. Stál vnich Martial, chlapík zprotidrogové jednotky svyhlazenou tváří abezelstným výrazem, tedy přesný opak Yvesovy vrásčité tváře skruhy pod očima. Uvnitř cely Ludivine zahlédla vynervovaného mladíka se štíhlými končetinami. Na hlavě afro účes, na sobě sportovní oděv atenisky bez tkaniček. Nebylo mu ani třicet. Pravou nohou vydupával imaginární rytmus nějaké hysterické hardrockové skladby. Před Martialovým pohledem očima neuhnul, akdyž se objevili ostatní, zpozorněl.

„Nastupuje mlácení podle předpisů?“ utrousil, ale strach, který se ho zmocňoval, zakrýt nedokázal.

„Takový věci vtomhle podniku nevedeme,“ odvětil Yves. „Josephe, od začátku jsi neřekl jediný užitečný slovo. Ještě se ktomu vrátíme, ale jako úplně první bych chtěl, aby sis uvědomil, že máš taky rodinnou zodpovědnost. Víš moc dobře, co bude následovat. Pro tebe vězení, to ti je jasný, to znáš, ale co bude venku stvým bráchou? Vždyť je to ještě kluk! Rybička zakvárka převlečená za piraňu! Sežerou ho, aty to víš!“

„Říkal jsem vám, abyste do toho Marvina netahali!“

„Tak to teda pozor! Já ho ktobě do auta neposadil!“

„Nic na něj nemáte, kára byla čistá! Nic vní nebylo!“

Yves zvedl ruku aukázal do poschodí nad sebou.

„Mám čtyřicet hodin odposlechu celý vaší bandy, mám sledovačky vašich auťáků, znichž jednoznačně vyplývá, že ten stvým bráškou sloužil jako vějička. Abuď si jistej, že jestli stím, co mám, vyrukuju, tak vám přišijou obchody sdrogama! Ato ještě čekám na výsledky domovní prohlídky uvás, takže se modli, aby se nic nenašlo, nebo to stebou dopadne ještě hůř.“

Joseph zadrmolil něco sprostého.

„Nejvíc toho do telefonu napovídal tvůj brácha,“ dodal Martial.

Joseph rozčileně potřásl hlavou.

„Já to zatím nechci hrotit,“ pokračoval Yves. „Když se ke mně budeš chovat vstřícně, já budu zase vstřícnej ktvýmu bráchovi, nepůjdu po něm. Má sice zápis vrejstříku, ale když se vjeho káře nic nenašlo, dá se to zařídit tak, aby ztoho vyšel dobře. Je mu osmnáct, Josephe, ajestli to pošlu dál, tak stím, co má za sebou, se sním usoudu mazlit nebudou.“

Ludivine hned došlo, kam Yves sMartialem míří. Podobný nátlak nemůžou provádět při výslechu, který se bude natáčet na kameru. Podezřelý, oněmž se tuší, že je ukonce snervy, se před záznamem výpovědi občas „předpřipraví“, aby potom ve výslechové místnosti byl sdílnější.

„Takže vydíračka, takový jste šmejdi?“

„Ale no tak, nepodsouvej nám takovýhle věci. My ti navrhujeme, aby ses choval jako správná hlava rodiny, abys na sebe vzal zodpovědnost za blbosti, kterýs vyvedl, aby to místo tebe neodskákal tvůj bráška. Vyklop, co víš, hoď nám kost, atvůj brácha nám může bejt ukradenej. Je na tobě, aby sis vybral. Protože stejně jako já dobře víš, že je to mírnej kluk, vbase to nebude mít vůbec lehký…“

Joseph vrtěl hlavou.

„Jděte do prdele, zasraný fízlové. Takže nemám na výběr?“

„Teď už je to na tobě.“

Cukající se noha se rázem zastavila. Joseph vzal hlavu do dlaní avzdychl.

„Co chcete vědět?“ zeptal se, už ne tak útočně.

„Proč jste převáželi lidskou kůži?“

Noha sebou začala znovu škubat. Joseph neměl pouta, nervózně si promnul dlaně.

Ludivine vycítila, že je vúzkých, avložila se do hovoru.

„To vy jste oddělali ty lidi, než jste je stáhli zkůže?“

„To snad nemyslíte vážně? Ke kšeftům skůží jsem ochotnej se přiznat, ale kvraždám ne! Ty na triku nemáme!“

„Kdo teda?“

„Já je neznám.“

„Někdo ti tu tašku musel dát, přece nespadla znebe!“

„Ne, já vám přísahám, že je neznám.“

Yves napřáhl výhrůžně ukazovák před sebe azměnil tón.

„Nedělej ze sebe blbýho! Budu jednat férově stvým bráchou, jestli ty budeš férovej ke mně. Ještě jednou mi řekni, že nic nevíš, že seš nevinnej, akončíme. Ty iMarvin budete mít na krku obchod sdrogama, avůbec nezáleží na tom, že vauťácích žádnej matroš nebyl. Mám odposlechy, pravděpodobně se uvás doma najdou vysoký částky vhotovosti, podezřelý pohyby na účtech, ato nemluvím otý lidský kůži! Jestli se najdou odpovídající těla, tak všichni navíc jedete ve vraždách! Víš dobře, jaký pálky vyfasujete za vraždu spáchanou mimořádně trýznivým způsobem. Otom ti nemusím nic vykládat.“

Joseph si hryzal dolní ret. Ušklíbl se, natočil hlavu tak, aby se při výpovědi nemusel dívat na vyslýchající.

„Tašku jsme převzali uLille. Přísahám, že nevím, kdo ji tam dal. Když máme dodat zásilku, dozvíme se jenom adresu místa, kde zboží najdeme. Na stejným místě necháme prachy azmizíme. Snikým se nepotkáváme, ty chlapi si ani před náma nepřepočítávaj prachy, funguje to na vzájemný důvěře. Nikdy jsme je neojebali, proč bysme to taky dělali? Obě strany ztoho maj profit! Navíc, kdo by měl zájem si to rozházet sborcema, co svlíkaj lidi zkůže jako obal zChupa Chupsu!“

„Takže to není poprvé, co jste tohle vezli?“ skočil mu do řeči Martial poté, co si vyměnil ohromený pohled sYvesem.

„Bylo to popátý. Ale přísahám, že při prvních cestách jsem ani nevěděl, oco jde! Jezdil jsem se Selimem aAdim, to oni všecko zařizovali! Kdybych to věděl, tak jsem do toho nešel!“

„No ale nakonec vtom jedeš,“ přerušil ho Yves hned zkraje, aby předešel sebelítostnému monologu.

„Selim, Adi ajá, to je všecko, nebo nic. Jsme spolu už odmalička. Nemohl jsem jim odmítnout. Víte, co je to přátelství?“

Yves zdvihl obočí, nevypadal, že by sdílel podobný koncept přátelství jako vyslýchaný podezřelý.

„Aco stou kůží děláte?“

„No… prodáváme ji!“

Oba četníci se na sebe ohromeně podívali. Ludivine se Segnonem vpozadí mlčeli, aby podezřelého, který se rozpovídal, zbytečně nepřerušili.

„Prodáváte lidskou kůži?“ zopakoval Yves nevěřícně.

„Víte, kolik se za to platí?“

„Myslíš na černým trhu?“

„No jasně! Na váhu mnohem víc než za matroš. Jako za ryzí zlato!“

„Kdo od vás takový věci kupuje?“

„Spousta lidí. Marabuti vám zaplatěj, co si řeknete, obchodníci skuriozitama… Dneska chce mít každej klíčenku nebo obal na mobil zlidský kůže! To je ten pravej luxus! Lepší než diamanty!“

Martial nevěřil tomu, co slyší.

„Chceš říct, že po ulici se procházej kluci stelefonama, co…“

„Dokonce iv těch vašich lepších čtvrtích! Co si myslíte? Ode mě kupujou pracháči! Ataky Rusové! To jsou naši nejlepší zákazníci, po výjimečnejch věcech jsou jako diví!“

„Ato nikomu nepřijde divný, chodit skusem mrtvoly?“

„Dobrovolník? Celý obličej?“ namítl Yves.

„Kšeftujete stím jenom vy?“ zeptal se po chvíli.

„Jo.“

„VLa Courneuve?“