Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Carrie Rogers-Whitehead

Digitální rodičovství
Jak pomoci dětem vybudovat si zdravý vztah k technologiím

Přeloženo z anglického originálu knihy Carrie Rogers-Whitehead The 3 Ms of FEARLESS DIGITAL PARENTING; Proven Tools to Help You Raise Smart and Savvy Online Kids, vydaného nakladatelstvím Skyhorse Publishing, New York, 2021.
Copyright © 2021 by Carrie Rogers-Whitehead
All rights reserved

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8518. publikaci

Překlad Mgr. Lenka Štěpáníková
Odpovědná redaktorka Mgr. Martina Němcová
Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková
Návrh a zpracování obálky Vojtěch Wagner
Formát ePub Štěpán Böhm
Počet stran 232
První české vydání, Praha 2022
Vytisklo TISK CENTRUM s.r.o., Moravany u Brna

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4881-3 (ePub)
ISBN 978-80-271-4880-6 (pdf)
ISBN 978-80-271-3495-3 (print)

Pro mé rodiče, kteří podporovali mé sny a svým příkladem mi pomohli stát se lepším digitálním rodičem.

O autorce

CARRIE ROGERS-WHITEHEADOVÁ je zakladatelkou společnosti Digital Respons-Ability, která se zabývá výukou digitálního občanství, určenou tisícům rodičů, studentů a pedagogů po celém světě. Pravidelně přednáší o technologiích, online bezpečnosti a vzdělávání, a také o rodičovství. Je autorkou knihy Digital Citizenship: Teaching Strategies and Practice from the Field a matkou, která zásady ze svých výukových hodin uplatňuje ve své vlastní rodině doma v Utahu.

1. KAPITOLA

Rodičem beze strachu

Carly má strach. Má doma dva teenagery a oba vlastní mobilní telefon. Carly neustále přemýšlí nad používáním technických zařízení ve své domácnosti. Někdy ji napadá, že udělala chybu, když svým dětem telefony pořídila. Nejsou na to ještě příliš mladí? A opravdu je potřebují? Pořád si představuje, co asi děti dělají, když jsou online. S kým mluví? Nešikanuje je někdo? Strachuje se, že její potomci trpí nedostatkem pohybu a spánku. V kolik hodin šli včera spát? Neměli by trávit víc času venku? Dělá si starosti ohledně jejich studijních výsledků v právě probíhajícím pololetí a ohledně jejich přijetí na vysokou školu. Stresuje se kvůli jejich společenskému životu – co když se jí nikdy nepoštěstí stát se babičkou? Takové myšlenky často vyplňují její volné chvíle. Někdy kvůli nim ani nemůže usnout. Občas se na své dva potomky zbytečně utrhuje. Někdy také zanedbává svého manžela a přátele.

Během své praxe jsem se setkala se spoustou rodičů, které sužovaly navlas stejné obavy jako Carly. Když jsem se jich zeptala, co je na digitálním rodičovství nejvíc děsí, spustili vodopád dlouho zadržovaných slov. Děsí je minulost, přítomnost i budoucnost; děsí je jejich vlastní obavy.

I já jako rodič mám podobné obavy. Vtíravé myšlenky se mi vkrádají do hlavy v nestřežených okamžicích během dne, ale nejčastěji v noci, když je všude kolem ticho. Mám zapsat své dítě do hudební školy? Asi bych měla začít kupovat víc zeleniny. Syn včera pokašlával, neleze na něj něco? A taky už jsou mu asi malé boty.

Rodičovství může být nikdy nekončícím monologem na téma, co všechno je třeba udělat a promyslet. Veškerá „měl bych“ se usídlí v našem mozku a nechtějí jej za žádnou cenu opustit. Přehodnocení a umlčení takových myšlenek vyžaduje obrovskou koncentraci. A někdy jsme prostě příliš unavení, než abychom ještě zvládli vybojovat takovou bitvu.

Čeho se bojíme?

Mediální nadsázka

Zde je několik titulků, které se objevily v médiích počátkem roku 2020:

Místní odborníci varují před nebezpečím
populárních aplikací sociálních médií

–KSNT News

Nejnovější online trend zvaný „Zásuvková výzva“
představuje hrozbu a nebezpečí

–WITN News

Ochrana dětí před internetovými predátory:
Jak probíhá policejní vyšetřování a co mohou dělat rodiče

–KOKH FOX 25 News

Varování rodičům před nebezpečnou TikTokovou
výzvou nazvanou „Rozbíječ lebky“1, která se šíří internetem

–Independent Online

„Dívky byly donuceny posílat přes Snapchat
sexuálně explicitní fotografie,“ uvádí policie

–The Modesto Boe

Čtyři podvodné praktiky sociálních sítí,
které vás mohou vyjít pěkně draho

–KSL News

Ten poslední titulek patří k mému článku, ale nevybrala jsem si jej já, nýbrž můj šéfredaktor. Titulky jsou vždy psány se záměrem přitáhnout pozornost. Jako autorka si samozřejmě mohu navrhnout svůj titulek sama, jenže moje návrhy nejsou tak poutavé. Onen zmíněný článek by mohl být mnohem výstižněji nazván Strategie bezpečného zacházení s penězi, což ovšem z titulku není zřejmé.

Ještě se s vámi podělím o jeden titulek: Pokud vaše děti používají aplikaci Lipsi pro zasílání anonymních vzkazů, pak vězte, že by to dělat neměly. Toto je titulek článku, který jsem napsala koncem roku 2018 a nazvala jej velmi přímočaře Recenze aplikace Lipsi. Takový název byl však zamítnut jako neatraktivní.

Titulky mohou být zavádějící, nesmíme však veškerou vinu svalovat pouze na média. Musíme začít především u sebe. Chceme dostávat zprávy rychle a bez omezení. V současné době jsme zprávami doslova zaplaveni a záleží jen na tom, který titulek si naše oči vyberou a naše prsty na něj pak následně kliknou. Což znamená mnohem větší tlak na novináře a redaktory.

Vezměme si například moji šéfredaktorku v KSL News2. Kromě příspěvků z oblasti technologií má na starosti i rubriky s tématikou rodiny a náboženství. Dále musí reagovat na mimořádné události, pomáhat členům z ostatních oddělení, editovat různé články, pracovat na svých vlastních článcích, ověřovat si k nim potřebné informace a několikrát denně posílat příspěvky do sociálních médií. Její pracovní vytížení je obrovské. A pokud je člověk přepracovaný, soustředí se především na záležitosti, které mají šanci získat nejvíce pozornosti a zhlédnutí.

Pokud bych tedy mohla zajistit svému článku dvojnásobný počet čtenářů tím, že v titulku použiji děsivě znějící či pozornost vyvolávající výrazy, udělala bych to. Já ovšem nejsem novinářkou na plný úvazek, a mohu si proto dovolit psát i o mnohem tajemnějších tématech, jako je například digitální inkluze. Vzpomínám si, jak jsem před několika lety zpovídala spoustu lidí a trávila nekonečně mnoho času nad článkem o tom, co pro podporu digitální inkluze dělá naše město. Byla jsem na výsledek své práce velmi hrdá, můj článek však příliš mnoho zhlédnutí nezaznamenal.

Nejpopulárnějším příspěvkem, který jsem pro KSL dosud napsala, byl ten o temném webu. Další úspěšné články zahrnovaly recenze různých aplikací nebo pojednávaly o nových technologických trendech a nesly se v duchu: „Ale ne, copak to tady máme za úžasnou novinku?“ Senzace a strach zvyšují prodeje, proto používáme stále děsivější a senzačnější titulky, zcela v souladu se základní filozofií nabídky a poptávky. Lidé požadují více článků založených na strachu, a tak jim je novináři dodávají. Kdyby byl můj velmi pečlivě fakty podložený a technologie opěvující příběh o digitální inkluzi získal více zhlédnutí, vznikla by po takto zaměřených příspěvcích rázem větší poptávka.

Čili vychází-li stále více článků s hrůzu vzbuzujícími titulky, ještě to automaticky neznamená, že nás obklopuje stále více nebezpečných technologií a aplikací. To bychom se totiž stále dívali na stejnou stranu mince. A přiznejme si, že ne vždy přečtou všichni celý článek až do konce. Protože pokud byste se začetli do mého textu o aplikaci Lipsi, dozvěděli byste se na jeho konci i něco o jejích výhodách. Jestliže si ovšem přečtete pouze titulek, pak se k těmto informacím nikdy nedostanete.

Úzkosti spojené s moderní dobou

Na naše fyzické i mentální zdraví může působit pracovní stres a nedostatek volného času. Ve Spojených státech například neexistují žádné federální zákony, které by stanovovaly maximální délku pracovního týdne. Ani takové, které by garantovaly placené dny zdravotního volna nebo mateřskou dovolenou. (USA jsou jedinou vyspělou zemí na světě, která nemá zákonem nařízenou dovolenou.) Většina dospělých Američanů, přesněji 85,8 % mužů a 66,5 % žen, pracuje víc než 40 hodin týdně. Všichni jsme přepracovaní. Jsme unavení. Je čím dál obtížnější vypnout mozek a umlčet svoje strachy, když jsme nuceni rychle přepínat pozornost z jednoho úkolu na druhý.

Když jsme někde zaměstnáni, máme určeno, v kolik hodin začít, jaké úkoly zvládnout, co můžeme a co nesmíme nosit na sobě atd. Nad svým pracovním životem nemíváme zpravidla příliš velkou kontrolu. Zato máme šéfy, pracovní povinnosti a účty, které je potřeba platit. Pokud cítíme, že nemůžeme kontrolovat svůj pracovní život, zpravidla se snažíme získávat větší kontrolu v životě osobním – večeře musí být naprosto dokonalá a dům uklizený tak, že v něm nenajdete ani smítko. Možná si také začneme úzkostlivě počítat kalorie nebo výdaje. A možná se tato snaha promítne i do našeho přístupu k rodičovství.

V této knize objevíte mnoho sebereflexivních otázek, které vám pomohou zamyslet se nad tím, jakými jste rodiči. Nejde jen o to, zodpovědět si otázky typu „Co mám dělat, aby mě moje dítě poslouchalo?“, ale také například „Co je pro mě důležité?“. Nastavujete pravidla pro užívání digitálních technologií, protože je pro vás důležité převzít kontrolu, protože se sami cítíte v používání technologií nejistí nebo protože vám digitální technologie skutečně nepřiměřeně zasahují do rodinného života?

Když v roce 2019 proběhla v Jižní Koreji dlouhodobá studie zaměřená na život adolescentů, shrnul profesor psychologie Stetsonské univerzity Christopher Ferguson její závěry takto: „Byla to všechno chyba rodičů,“ prohlásil v rozhovoru. „Vyvíjeli na své děti obrovský tlak, aby dosahovaly co největších akademických úspěchů, až je zcela odrovnali.“ V Jižní Koreji se masivně testuje a na dosažení co nejlepších studijních výsledků je kladen obrovský důraz. Bývalý učitel dějepisu žijící v Soulu popisuje tamní kulturu takto:

„Společnost Jižní Koreje je velmi výrazně inspirována konfuciánskými principy a velkou váhu přičítá vzdělání, což je velmi obdivuhodné a příkladné zároveň. Jakmile korejské děti dokončí svou předškolní docházku, jsou odesílány na soukromé akademie, aby se naučily disciplíně a získaly co nejlepší znalosti. Jejich vzdělávání ovšem nekončí spolu s oficiálním koncem vyučovací doby – pokračuje i po zbytek dne a často zasahuje i do víkendů a prázdnin.“

Tento obrovský tlak, jakkoliv dobře míněný, má závažné vedlejší účinky. Patří mezi ně i vysoké procento sebevražd mezi studenty středních škol. Zároveň v Jižní Koreji vzrůstá i počet mladých lidí závislých na počítačových hrách.

A přesně to uváděli oslovení rodiče ve výše zmíněném výzkumu – že jejich děti jsou závislé na hraní počítačových her. „Rodiče to podali tak, jako by jejich děti měly nějakou nemoc, data však ve skutečnosti ukázala, že problém je v rodičích,“ prohlásil Ferguson.

Ti si totiž do svých dětí promítli všechny vlastní úzkosti a strachy ohledně vysokoškolských studií, kariéry a úspěchu. Vystresovaní teenageři pak začali používat hraní her jako ventil, který jim pomáhal, aby se vyrovnali se strachy svých rodičů, načež byli označeni za „závislé“.

Moderní život je dost stresující sám o sobě. Nepřenášejme tedy na své děti ještě vlastní stresy.

Generační strachy

S otázkou „Proč je to pro mě tak důležité?“ souvisí i tato další: „Vzpomínáte si na dobu, kdy jste sám byl teenagerem?“ Je totiž snadné zapomenout, že teenagery jsme kdysi byli všichni. Možná jsme některé vzpomínky na toto období dokonce zcela vytěsnili. Moje vlastní dospívání se odehrávalo ve znamení extrémních výkyvů – slz a triumfů. Nyní už se za ním ohlížím skrze závoj nostalgie, který milosrdně skrývá některé detaily, a troufám si odhadnout, že spousta z vás to má navlas stejně. Zapomínáme, jak se věci odehrály doopravdy a jací jsme ve skutečnosti byli. Nové věci jsou pro nás nyní neznámé, bez pozlátka oné vzpomínkové nostalgie. A právě tento vzpomínkový závoj nám zamlžuje i pohled, kterým hledíme na současnou generaci.

Generační úzkosti existují dokonce i mezi rodiči. Příslušníci generace X, mileniálové, příslušníci starší generace Z, ti všichni se nyní stávají rodiči. Každá z těchto generací byla vychovávána odlišným způsobem. Anna Deesová, která se narodila v roce 1978, a která proto sebe samu označuje jako „hraniční“, bojuje například s pocitem, že si s ostatními rodiči příliš nerozumí. Poznamenává k tomu: „Je zajímavé sledovat ty, které dospíváním provázely videohry, internet a Myspace a kteří nyní povolují dětem Snapchat.“ Anna si s pravidly, která ohledně technologií nastavila ve své domácnosti a která jsou mnohem přísnější než u ostatních, připadá mezi mladšími rodiči jako zlá matka. „Když porovnám svůj pohled na rodičovskou roli a to, jaká jsem matka, s přístupem těch mladších, vidím určité rozdíly. Myslím, že někteří příslušníci generace X a Z pohlížejí na rodičovství z úplně jiné perspektivy. Některé věci, které považují za normální, jsou mi nepříjemné.“

Naše generační úzkosti nejsou ničím novým. Už ve známém citátu datovaném do doby kolem roku 400 př. n. l. a připisovaném řeckému filozofovi Sokratovi se říká: „Naše mládež miluje přepych, má špatné mravy, opovrhuje autoritou, nemá úctu před stářím a místo práce se vybavuje. Děti jsou nyní tyrany, nikoli služebníky svých domovů.“ Tento citát by mohl dost dobře pocházet i z roku 2020.

Lidé měli vždycky strach z nových věcí a mladších generací. Jako příklad může posloužit videohra Doom z roku 1993, což je klasická střílečka z pohledu hráče. (Dnes máte určitě na telefonu daleko lepší grafiku, než měla originální hra, ale v roce 1993 byla považována za extrémně technologicky vyspělou.) Popularita této hry vyburcovala odborníky a učitele, aby do médií veřejně promluvili o svých obavách. Reed Irvine a Cliff Kincaid zhodnotili tento fenomén ve své úvaze z roku 1999 nazvané „Videohry mohou zabíjet“:

„Už jste možná tuto videohru zaznamenali, protože její dopady byly diskutovány v pořadech 60 minutes na CBS a Today Show na NBC. V obou těchto případech se ke hře vyjádřil bývalý armádní důstojník, který ji označil za ‚simulátor masového vraždění‘ podobný těm, které se používají během vojenského výcviku. Uvedl doslova, že se jedná o paralelu k letovým simulátorům, na nichž se vojáci učí řídit letadlo. V pořadu 60 minutes bylo dokonce přímo ukázáno, jak je videohra Doom používána armádou, aby se jejím prostřednictvím vojáci naučili zabíjet. Ve videohře se střelec pomalu pohybuje po budově tak, jako se příslušníci speciálních jednotek pohybují po nepřátelském území. Přitom střílí na své nepřátele, kteří se po zasažení hroutí k zemi a umírají v kalužích krve prýštící z jejich ran.

Mladý zabiják ze státu Kentucky, čtrnáctiletý Michael Carneal, nikdy neabsolvoval žádný střelecký výcvik. Střílet a zabíjet se naučil během hraní zmíněné videohry. Jednoho dne pak vkráčel do třídy, kde probíhala výuka náboženství, a postřílel své oběti s chladnokrevnou přesností.“

Možná vás teď napadá: „Ale dnešní technologie jsou přece úplně jiné než tehdy.“ To je sice pravda, ale bohužel pouze částečná. Technologie jsou sice jiné, ale lidské bytosti sedící za obrazovkami jsou dost podobné. Jsme pořád stejnými uzlíčky nervů, motivací, hormonů a zkušeností. A zatímco technologická úroveň postoupila od počítačů značky Commodore k dnešním superzařízením a od bronzových mečů k videohrám, lidé jsou stále stejní.

Každá generace má své strachy. Jedna se děsí rádia, jiná zas koňských povozů. Je důležité mít neustále na paměti, že i vaši rodiče měli strach z toho, co děláte. A jejich rodiče se zase báli o ně. Mezigenerační rozdíly existují od nepaměti. Pokud se však necháte ovlivňovat pouze strachem, dáváte v sázku daleko víc než nějaký komentář uložený ve webovém archivu a vyčkávající, aby vás v nestřežené chvíli mohl kompromitovat. Můžete totiž takto způsobit i neúmyslnou újmu.

Uvědomění versus porozumění

Jedním z rozdílů mezi naší generací a těmi předchozími je naše neustálé uvědomování si okolního dění. Zprávy, sociální média a naše společnost, která je propojená 24 hodin denně 7 dní v týdnu, nám umožňují nepřetržitě vnímat události odehrávající se v okolním světě. Toto uvědomění nám však bohužel při vypořádávání se s našimi strachy nijak nepomáhá. Strach se nerodí z nedostatku uvědomění, nýbrž z nedostatku porozumění.

Je pro nás těžké porozumět novým a zcela neznámým věcem. Jsme nervózní, protože jsme vyloučeni z online konverzací odehrávajících se mezi mladými, kteří si přístup k nim chrání tajnými hesly. Pokud čtete tuto knihu, pravděpodobně si všechny tyto problémy uvědomujete, nedokážete je však pochopit. Jestliže nerozumíte dnešním novým pravidlům komunikace a společenského chování, nerozumíte algoritmům ve svých aplikacích a nedokážete si představit, jaké to je být dítětem v současném světě, pak se vám prostřednictvím této knihy pokusím vystavět most porozumění.

Technologie pro nás znamenají něco nového a odlišného a my nejsme schopni na ně skrze clonu času jasně pohlížet. Média celou tuto situaci jenom zhoršují, a to nemluvím o každodenních stresech, které musíme k celé řadě svých obav ještě připočítat. Všechno dohromady potom vytváří kolem digitálního rodičovství auru paniky, starostí, úzkostí, deprese a strachu. Tato kniha sice nabízí spoustu otázek a pracuje s různými „měl bych“ a „co kdybych“, ale já doufám, že vám pomůže zmenšit nebo zcela eliminovat některé tyto obavy a vy dokážete za děsivými titulky vidět i konkrétní data.

Být rodičem znamená vést neustálý monolog sám se sebou. Carly se tohoto scénáře přesně drží a já koneckonců také. Jsme propojeni se svými dětmi. Bojíme se o ně. Ale tahle dobře míněná péče může uškodit jak nám, tak i našim dětem, pokud si nedáme dobrý pozor. Některé takové konkrétní škody si probereme později. Nyní si zkusme z našeho seznamu vyškrtat některé obavy spojené s technologiemi a napřít energii tam, kde je skutečně potřeba.

1 V anglickém originále Skull Breaker Challenge – dvě děti se snaží podkopnout nohy třetímu, které pak zpravidla padá na záda. (pozn. red.)

2 Rozhlasová stanice a digitální periodikum se sídlem v Salt Lake City. (pozn. red.)

2. KAPITOLA

Tři zásady digitálního rodičovství

Hovořit srodiči omoderních technologiích mě napadlo vroce 2017. Moje společnost jménem Digital Respons-Ability nejprve začala voblasti digitální gramotnosti vzdělávat studenty, já jsem ovšem velmi záhy pochopila, že je nutné učit ijejich rodiče. Začala jsem velmi zvolna, během různých rozhovorů akonferencí, arychle jsem vypozorovala, že co se technologií týče, mají rodiče značně odlišná očekávání irozdílné pocity. Považovali za přijatelné, že je dítě ve svém pokoji samo ačte si; psaní textových zpráv už však představovalo problém. Podobně to bylo sdeskovými hrami, které byly hodnoceny jako skvělé, kdežto na videohry se rodiče dívali skrz prsty.

Další rozpory se pak objevovaly ve vnímání toho, co je pro dítě vhodné zhlediska jeho vývoje. Rodiče samozřejmě nepředpokládali, že by jejich potomci vpředškolním věku mohli být dobrými společníky urodinné večeře, ale často je peskovali za to, že příliš dlouho vysedávají utelevize. Mamince nevadilo, že její dítě chodí spřáteli do parku, příčilo se jí však, že si skamarády neustále textuje. Zdálo se, že technologie představují nějakou oddělenou sekci rodičovství svlastními speciálními pravidly.

Na základě těchto rozhovorů apozorování jsme společně sjedním zmých lektorů sestavili „Tři zásady digitálního rodičovství“, protože nám došlo, že diskuse otechnologiích musí být postavena na vědeckém základě. Rodiče určovali pravidla pro používání technologií ve svých domácnostech bez ohledu na to, na jaké sociální, emoční abiologické úrovni se jejich dítě právě nachází. Jenže každý koncept výchovy, tedy idigitální rodičovství, musí brát vúvahu věk dítěte ajeho schopnost porozumění.

Jednotlivé fáze vývoje dítěte jsou obdobími, vnichž se objevují určité konkrétní schopnosti, ato jak voblasti fyzické, tak ikognitivní, jazykové asociálně-emoční. My dospělí těmito fázemi procházíme také, ale udětí jsou tato období kratší ajejich projevy mnohem zřetelnější. Porozumění vývojovým etapám vašeho dítěte vám nejen pomáhá zastávat roli rodiče mnohem efektivněji; můžete díky němu také odhalit vývojová zpoždění, která vyžadují odborný zásah.

Jednou znejznámějších metod vývojové diagnostiky je dotazník zvaný Ages & Stages Questionnaires® (ASQ)®. Byl vyvíjen odborníky po dobu více než 40 let aje doporučován Americkou pediatrickou asociací aStřediskem pro prevenci akontrolu nemocí. Může pomoci rodičům „oslavovat výrazné zlomové body ve vývoji jejich dětí aobeznámit je stím, co dále očekávat“. Já sama jsem jej usvého dítěte používala od narození až do věku pěti let. Musím říct, že jsem díky němu pochopila, že se mám stále co učit, ačkoliv jsem se voblasti vývojových fází dítěte vraném dětství považovala za dostatečně vzdělanou na základě četby avlastních zkušeností. To, jak dítě hází míč, jak ukazuje na předměty nebo bere do ruky hračky, nám totiž ojeho vývoji může prozradit víc, než by se mohlo zdát.

Naše Tři zásady digitálního rodičovství nemají představovat diagnostický nástroj – měly by spíše posloužit jako základ pro stanovování pravidel ve vaší domácnosti apomoci vám pochopit, na co se zaměřit ačím se naopak nestresovat. Důležitou součástí rodičovství je pochopit, čeho není potřeba se obávat. Ijá sama jsem si tím jako matka musela projít. Jako dítě jsem ráda četla, aproto jsem nyní šílela, že můj syn nečte dost aže bude za ostatními zaostávat. Ale když jsem si promluvila sjeho učitelem aněco víc si načetla, pochopila jsem, že můj syn je vpohodě. Že je osobnost se svými vlastními zájmy asilnými stránkami. Aže jsem si do něj promítala své vlastní zkušenosti asvá vlastní nereálná očekávání. Jako rodiče si často do svých dětí projektujeme svou minulost asvé zkušenosti, protože pro nás představují základ pro vnímání světa. Těší nás, když se našim dětem líbí stejné knihy nebo filmy, které jsme vdětství milovali imy. Pokud jsme sportovali, vedeme ke stejným sportům isvé potomky. Jestliže jsme vsobě jako děti objevili vášeň pro hudbu, povzbuzujeme své ratolesti, aby začaly hrát na nějaký nástroj.

Technologie našeho dětství však byly na zcela jiné úrovni než nyní. Těžko můžeme projektovat svoji analogovou minulost do digitální současnosti, vníž vyrůstají naše děti. Musíme pochopit, kde naše děti skutečně jsou, ne kde chceme, aby byly. Aproto nesmíme na používání moderních technologií pohlížet skrze své vlastní zkušenosti, ale opírat se ovědecky podložené důkazy.

Tři zásady digitálního rodičovství představují strukturu založenou na radách, strategiích avědeckých poznatcích týkajících se jednotlivých fází vývoje dítěte. Označuji je takto:

•Jděte příkladem – období od narození do 8 let.

•Řiďte ausměrňujte – od 8 do 13 let.

•Monitorujte – od 13 do 18 let.

Vtextu knihy používám kombinaci této struktury se strukturou preventivních programů, abychom sjejich pomocí dokázali vidět svoje děti takové, jaké doopravdy jsou. Tyto struktury jsou prezentovány záměrně nejasně, aby vám mohly sloužit jako průvodci vašimi myšlenkami, ane jako návod, co si máte myslet. Součástí rodičovství je však ipohyb vtéto nejasné ašedé zóně.

Doktorka Sarah Coyneová, profesorka zabývající se vývojovou psychologií, se dlouhodobě věnuje výzkumu vlivu technologií na mladé lidi. Některé zjejích poznatků avýsledků budu zmiňovat ivtéto knize. Ve společných rozhovorech jsme několikrát narazily na téma šedé zóny avýzvy sní spojené. „Myslím, že naším úkolem je pomoci dětem stát se zdravými uživateli médií,“ prohlašuje doktorka Coyneová. „Ato neznamená, že jim jejich používání úplně zakážeme, nebo že jim naopak necháme zcela volné pole působnosti. Je to výzva, na jejímž splnění je potřeba neustále pracovat.“

Dokonce iodborníci tyto výzvy uznávají. Nejsou pro nás jednoduché, ale dokážeme-li se podívat na problémy zjiného hlediska, zvládneme mnohem snáze najít ta nejlepší řešení.

Jděte příkladem (od narození do 8 let)

Během prvních let života zaznamenáváme ulidských bytostí nejvýraznější biologické změny. Podle Centra pro vývoj dítěte při Harvardově univerzitě se vraných letech našeho života každou vteřinu vytváří více než milion nových nervových spojení. Vdůsledku masivního nárůstu nových propojení se pak mozek začne snažit omaximální efektivitu aprovádí tzv. selektivní prořezávání – spojení, která nejsou využívána, postupně zanikají auvolňují místo novým. Učíme se inadále, ale tato počáteční období života poskytují základ pro rozvoj osobnosti. Rodiče mohou tyto základy dále rozvíjet tak, že poskytují svým dětem „odpovědnou péči“ apozornost apomáhají vytvářet jejich pozitivní chování. Více si tomto dynamickém období růstu povíme ve 3. kapitole.

Vhodinách digitálního rodičovství určených rodičům dětí ve věku od narození do 8 let se soustředím na několik konceptů: na rozvíjení slovní zásoby, vytváření norem anávyků, samoregulaci adobu strávenou před monitorem. Všechny tyto koncepty jsou samozřejmě důležité ivdalších vývojových obdobích, vtěchto letech jsou však nejklíčovější.

Rozvíjení slovní zásoby

Laurieann Thorpeová je výkonnou ředitelkou organizace bojující proti zneužívání dětí snázvem Prevent Child Abuse Utah. Sama má tři potomky anutnost učit děti slovní zásobě vysvětluje mimo jiné takto:

„Je-li dítě sexuálně zneužíváno anezná-li správné názvy částí svého těla, pak mu chybí nástroje potřebné kodhalení tohoto zneužívání. Pokud děti naučíme tyto části správně anatomicky pojmenovat, aktivujeme jejich schopnost hovořit otom, co se jim děje, avýzkumy dokazují, že jim tak zároveň poskytujeme možnost se zneužívání bránit.“

Abychom dětem poskytli ochranu ve virtuálním prostoru, je třeba je naučit pojmenovat nejenom části těla, ale také je seznámit spojmy zoblasti technologie. Pokud dítě zažije vonline prostředí něco, co se mu nelíbí, měli by otom jeho rodiče vědět. To znamená, že by dítě mělo umět správně používat slova jako „webová stránka, klikat, stahovat, aplikace, vyskakovací okno“ aznát jména důležitých platforem jako YouTube ataké jména her, které hraje. Pokud rodiče vědí, kde se nevhodný obsah objevil, mohou upravit nastavení aovládací prvky tak, aby kněčemu takovému nedocházelo. Thorpeová dále vysvětluje, proč je důležité, aby dítě umělo komunikovat pomocí přesných pojmenování: „Představte si, že by váš potomek přišel kdoktorovi svyvrknutým kotníkem aprohlašoval, že má něco s‚chodítkem‘. To by bylo dost matoucí, že?“

Malé děti nevhodný obsah rozhodně samy záměrně nevyhledávají. Ktomu dochází až později vpubertě, kdy je začne ovládat přirozená zvědavost azájem oto, co si myslí jejich kamarádi. Děti vpředpubertálním období už mají dostatečnou slovní zásobu na to, aby se dokázaly vyjadřovat vonline prostředí avyhledávat vněm požadovaný obsah, ale malé děti to ještě nezvládnou, proto mohou na nechtěné věci narazit náhodou. Samy sice neznají slova, kterými by popsaly, co akde na internetu viděly, rodiče jim však tuto dovednost mohou poskytnout.

Vytváření norem anávyků

Normy, rituály, návyky astereotypy – to jsou koncepty, na kterých budujeme své životy. Rodiče nastavují denní režim svým dětem poměrně záhy: čas na krmení, spaní, vyprávění pohádek, hru atd. Knastavení určitého režimu anorem nás vede jednak nutnost, jednak potřeba předávat dětem naše vlastní hodnoty. Pokud je rodič například věřící, pak pravděpodobně před jídlem odříkává modlitbu. Tento stereotyp představuje zároveň rituál izpůsob, jakým rodič seznamuje své děti svírou. Včlánku uveřejněném včasopise Infants & Young Children se píše:

„Díky rodinným rituálům získávají děti už vobdobí raného dětství možnost zapojit se do párových či skupinových aktivit, které prokazatelně přispívají kobohacování slovní zásoby arozvíjení sociálních dovedností, aposkytují jim tak předpoklady pro pozdější dosažení lepšího akademického vzdělání […] rodinné rituály odehrávající se vrelativně normálních podmínkách jsou považovány za organizační apředvídatelné součásti rodinného života, které podporují vývoj dítěte.“

Pokud si rodiny utvoří určité rituály kolem jídla, odpočinku nebo spánku, zároveň si tím vytváří ipravidla pro užívání technologií, ať už je to pravidelné sledování televize po večeři, společný film vpátek večer, nebo tablety vautě. Ivy si určitě vybavíte takové momenty svého dětství. Možná jste se každou sobotu ráno směli dívat na kreslené seriály nebo hrát po škole videohry. Já si vzpomínám, že unás doma jsme se pokaždé všichni sešli vneděli večer aspolečně jsme se dívali na Akta X.

Ne vždycky vytváříme takové stereotypy vědomě, ale pokud ano, měli bychom si ujasnit, zda jsou vsouladu snašimi hodnotami. Měli bychom se na své rituály zaměřit apodle potřeby je přizpůsobovat okolnostem. Položte si otázku: Je tento zvyk tím nejlepším způsobem, jak mohu trávit čas se svou rodinou? Baví to moje děti ještě? Zajímám-li se o__________, odpovídá tomu tento rituál?

Samoregulace

Pamatuju si, že jsem jednou zaslechla některého zrodičů říkat: „Moje šestileté dítě se nemůže odtrhnout od YouTube!“ Aihned mě napadlo: Aproč si myslíte, že by se od něj šestileté dítě asi mělo samo od sebe chtít odtrhnout? Děti se vtomto věku teprve učí obtížnému umění samoregulace. Barevné azářivé objekty avšechny ty různé zvuky na YouTube malé dítě jednoduše nedokáže ignorovat.

Základní dovednosti potřebné pro samoregulaci jedinec získává vprvních pěti letech života. Začíná to už vdětství, kdy si dítě navykne cucat dudlík nebo jiné šidítko, pokud je vyděšené. Vpředškolním věku si pak ssebou začne brát plyšáka, aby se nebálo samo vcizím prostředí. Adospělí se pak často uklidňují sledováním Instagramu.

Technologie sice mohou být prostředkem kuklidnění dětí, mohou však také fungovat jako náhražka za obtížné vnitřní procesy spojené srozvojem samoregulace. Umožňují nám totiž soustředit se na něco jiného, pokud se právě nechceme zaobírat svým niterným světem. Elektronická zařízení nám poskytují únik od emocí, které je ale potřeba prožít, anabízejí nám stimulaci namísto zklidnění. Rodiče mohou dětem pomoci formovat samoregulační mechanismy například následujícími způsoby:

•Kladením otázek aočekáváním odpovědí, například: „Co si myslíš otéhle knížce?“

•Upoutáváním dětské pozornosti kokolnímu dění: „Vidíš tamhlety děti? Nechceš je pozvat, aby si hrály stebou?“

•Povzbuzováním, aby děti identifikovaly své emoce: „Zdá se mi, že jsi smutný. Jsem tu vždycky pro tebe, kdybys potřeboval pomoc.“

Čas strávený uobrazovky či monitoru

Čas strávený uobrazovky nebo monitoru je pro řadu rodičů stále ožehavým tématem, proto mu věnuji několik kapitol této knihy. Ze studií zaměřených na toto téma nevyplývají žádné jednoznačné závěry adlouhodobý výzkum věnovaný této oblasti není dostatečný. Periodikum Journal of Child Psychology and Psychiatry uveřejnilo metaanalýzu dostupných studií vroce 2020. Zní vyplynulo, že „většina dosud proběhnuvších výzkumů byla korelační, zaměřená na vztah dospělí versus adolescenti apřinesla soubor často vzájemně si odporujících pozitivních inegativních nebo nulových asociací“.

Zatímco výsledky studií zaměřených na adolescenty astarší děti jsou nejednoznačné, závěry týkající se malých dětí hovoří poměrně jasně. Dlouhodobá studie zroku 2019 publikovaná vJournal of American Medical Association například prokázala, že čím více času tráví dvouleté děti týdně před obrazovkou či monitorem, tím horších výsledků dosahují ve screeningových testech zkoumajících behaviorální akognitivní oblast aoblast sociálního vývoje ve věku tří let. Desítky studií uvádějí, že malé děti abatolata se lépe učí od člověka, který před nimi stojí tváří vtvář, než od anonymní osoby na obrazovce. Ačkoliv jedinec na obrazovce provádí zcela totožné věci jako skutečná osoba, malé děti nedokážou tyto informace zpracovat apřevést si je do reálného života. Jedná se ojev odborně nazývaný transfer deficit apodle výzkumu publikovaného vJournal of Experimental Psychology jej lze vztahovat ina interaktivní aplikace.

Dětem do tří let věku by rodiče rozhodně měli čas uobrazovek neúprosně omezit. Uznávám, že je to těžké. Ijá sama jsem toto základní pravidlo porušovala, protože když byl můj syn ještě batole, aplikace YouTube Kids mi jej pomohla zabavit natolik, že jsem si mohla dovolit ten luxus se ráno vysprchovat. Díky kombinaci kostek aBaby TV jsem pak zvládala provádět iněkteré životně důležité úkony, například uklízení, vaření nebo vyhrazení si jedné minuty denně čistě pro sebe. Rodiče by však měli pochopit důležitost omezení času tráveného uobrazovky adůsledně toto omezení udětí od raného věku prosazovat.

Řiďte ausměrňujte (8–13 let)

Preadolescentní období je stejně jako období tzv. tween years důležitým obdobím změn. Výrazem tweens bývají označovány děti mezi 9a12rokem věku, kdy už nejsou malými dětmi, ale ani teenagery. Tělo preadolescentů se stejně jako tělo tweens překotně vyvíjí, na rozdíl od dětí vpředškolním amladším školním věku mají však výše zmíněné věkové skupiny výraznou potřebu identifikovat se spíše se svými vrstevníky než srodiči. Konkrétní změny vbiologické asociální oblasti si podrobněji popíšeme ve 4. kapitole. Když hovořím srodiči dětí od 9 do 12 let, věnuji zvláštní pozornost zejména konceptu veřejných informací, ochraně soukromí, nastavení hranic aetickému chování vonline prostředí. Zároveň je žádám, aby se při diskusích se svými dětmi snažili vytvořit atmosféru důvěry.

Veřejné informace

Starší děti začínají zanechávat ve virtuálním prostředí stopu své přítomnosti neboli tzv. digitální stopu. Jako rodiče bychom je měli poučit otom, jaké informace je vhodné sdílet. Každá digitální platforma má odlišné požadavky ohledně údajů potřebných kvytvoření účtu. Je-li to možné, použijte pro registraci svých dětí své vlastní kontaktní údaje. Dále můžete vytvořit dítěti e-mailovou adresu propojenou svaší vlastní.

Veřejné informace

Soukromé údaje

Jméno (některé stránky je vyžadují, na jiných postačí uživatelské jméno)

Poloha

Veřejná profilová fotografie

Jiné soukromé fotografie

Uživatelské jméno

Vaše kontakty

Bio (tedy popisek kvašemu profilu; některé stránky ho vyžadují, některé nikoliv. Pokud je povinný, snažte se oco možná nejkratší anejstručnější)

Zájmy, koníčky, uložené odkazy avidea

Veřejná IP adresa (neboli internetová protokolová adresa)

Bankovní údaje

Nastavení hranic asoukromí

Kromě toho, že by děti měly vědět, jak si chránit soukromí ajaké informace lze veřejně sdílet, měly by si také vtomto věku zvládnout stanovit osobní hranice. Na rozdíl od období raného dětství by měli být preadolescenti ve vzájemné interakci nezávisle na rodičích. Ne vždy mají za zády rodiče, aby zasáhli aochránili je; musí se naučit zasáhnout sami. Pokud se děti pohybují ve virtuálním prostředí, potřebují pochopit, že mohou aže by také měly:

•říkat „ne“,

•vymazat si účet vpřípadě potřeby,

•oznámit nevhodné události,

•stáhnout se, jestliže považují určité interakce za nepříjemné.

Laurienn Thorpeová mi popsala, jak vPrevent Child Abuse seznamují děti snutností nastavení hranic:

„Jednou zprvních věcí, které děti učíme, je fakt, že jejich tělo patří jenom jim. Ty nejmladší děti učíme naslouchat vlastním pocitům, odmítat asdělovat nepříjemné věci. Ta samá ujištění pak děti potřebují ivpřípadě ochrany soukromí. Od rodičů se jim potvrzení práva soukromí pokaždé nedostává, obzvlášť pokud se jedná ojejich aktivity probíhající online. Rodič by měl projevit porozumění aprovázet své dítě všemi úskalími sociálních médií, hraní online her asmartphonů. Rodičovská podpora by měla být dlouhodobá, protože stím, jak dítě dospívá, proměňuje se ijeho digitální stopa.“

Termín „řízení“ znamená, že rodiče se musí více zajímat oonline život svých dětí aže jejich potomci budou mít vonline světě méně soukromí. Součástí tohoto procesu je iobeznámit své ratolesti snutností nastavení hranic aposkytnout jim ktomu potřebné nástroje. Můžeme je seznámit sonline nástroji pro monitorování ablokování obsahu nebo si můžeme vzít na pomoc videa či snimi nacvičit modelové situace.

Když jsem vysvětlovala svému synovi důležité záležitosti ohledně jeho těla, neustále jsem mu opakovala: „Nikdo se tě nesmí dotýkat bez tvého svolení. Ani ty se nesmíš dotýkat ostatních bez jejich svolení.“ Anespokojila jsem se jenom se slovním poučováním. Všechno jsem mu názorně ukazovala ataké jsem se ho neustále ptala.: „Můžu tě obejmout?“ nebo: „Vadilo by ti, kdybych se stebou teď pomazlila?“ Ve věku čtyř let mi poprvé názorně dokázal, že moje snaha nepřišla nazmar. Pokaždé, když jsme ráno přišli do školky, jsme prováděli stejný rituál: Já jsem ho požádala, jestli ho mohu obejmout, aon mě udveří objal. Jednoho dne jsme přišli do školky aon mě poprvé odmítl. Neobjal mě. Nejdřív jsem byla trochu všoku ataky trochu smutná, ale pak jsem se musela usmát. Došlo mi, že moje slova dobře pochopil anyní se jimi začíná řídit.

Kromě tělesné autonomie by rodiče avychovatelé měli udětí podporovat také autonomii vonline prostředí. Pokud mi můj syn jednoho dne oznámí: „Ne, mami, tohle stebou sdílet nebudu.“, bude to pro mě znamení, že si vzal má slova ksrdci.

Etické chování vonline prostředí

Moji rodiče mi soblibou připomínali příhodu, kdy mě jako batole vzali ssebou do jisté nóbl restaurace. Servírovali vní luxusní jídla na bílých ubrusech, jedlo se tam naleštěnými stříbrnými příbory amně se tam vůbec nelíbilo. Vnestřeženém okamžiku jsem vyskočila na stůl pokrytý tím bělostným ubrusem azačala kolem sebe házet věcmi. Moji rodiče tehdy opustili podnik celí rudí, později mi však stvářemi stejně rudými od smíchu vyprávěli, jak velká to byla legrace.

Batolata neznají pravidla společenského chování. Proto na veřejnosti krkají, ječí, dělají nepořádek, aněkdy dokonce hází jídlem vluxusních restauracích. Chovají se tak proto, že je to přirozené vzhledem kvývojové fázi, vníž se právě nacházejí, ale také proto, že je pravidlům slušného chování nikdo dosud nenaučil. Zásady přijatelného chování vrestauracích jsou jim naprosto cizí.

Atmosféra důvěry

Monitorujte (13–18 let)

Digitální komerce (e-komerce)

Digitální stopa

Důvěra ve vlastní schopnosti

Vytváření, ne konzumování

Jak pracovat se znalostí vývojových fází