Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Mgr. Lenka T. Ficová

OD BROUKÁNÍ K POVÍDÁNÍ
Návod na rozvoj komunikace a řeči dítěte

Vydala Grada Publishing, a.s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz
jako svou 8476. publikaci

Redakce a korektura Kateřina Kružíková
Grafická úprava Antonín Plicka
Návrh a zpracování obálky Antonín Plicka
Formát ePub Antonín Plicka
Obrázky z archivu autorky
Počet stran 112
Vydání 1., 2022

Vytiskly Tiskárny Havlíčkův Brod a.s.

© Grada Publishing, a.s., 2022
Cover Photo © Depositphotos / photographee.eu

ISBN 978-80-271-4838-7 (ePub)
ISBN 978-80-271-4837-0 (pdf)
ISBN 978-80-271-3346-8 (print)

KATALOGIZACE V KNIZE - NÁRODNÍ KNIHOVNA ČR

Ficová, Lenka Theodora

Od broukání k povídání : návod na rozvoj komunikace a řeči dítěte / Lenka Theodora Ficová. -- Vydání 1.. -- Praha : Grada, 2022. -- 1 online zdroj

Obsahuje bibliografii

ISBN 978-80-271-4838-7 (online ; ePub)

* 159.922.72 * 159.946.3 * 316.77:81'42 * (035)

– vývoj dítěte

– vývoj řeči

– komunikační dovednosti

– příručky

316.4/.7 - Sociální interakce. Sociální komunikace [18]

Slovo úvodem

Dítě se rodí se schopností komunikace. Dokonce s potřebou komunikace. Už od první chvíle po příchodu na svět komunikuje – stulením v náručí maminky nebo tatínka, přisátím k prsní bradavce… A pak přijde první oční kontakt, první úsměv, první zabroukání…. I pláč je komunikace. Má různé intenzity a výšky podle toho, co jím dítě vyjadřuje. A všichni čekáme na první slovo. To pak začíná dostih: „Eliška od kámošky už mluví, no fakt…“ a „Zdena dala na fejs video, jak ten její malej zpívá, no prostě boží… “ Na tyhle povzdechy mám vždycky jednu a tu samou odpověď – předvádět se umí i cvičená opice, vaše dítě je jedinečný originál, tak nesrovnávejte. Přesto… Jsou určité hranice a meze, které jsou obecně platné, a je dobré o nich vědět a znát je, abychom ve vývoji komunikace, a tím i ve vývoji mluvené řeči u dítěte, něco nepřehlédli, neopomenuli, nebo naopak neuspěchali. Jako ve všem, i tady má všechno svůj čas.

Mimochodem… Uvědomujete si, jak složitý je proces komunikace a řeči?

Jdete po ulici a najednou…

„Ahoj, Lucie!“

Hele, zvuk! To je lidská řeč. A obsahuje moje jméno.

Odkud se ten zvuk ozval?

A vida! Zvuk přišel támhle odtud.

Kdo tam stojí? Kdo mohl mluvit?

Jsou tam nějací neznámí lidé… A tohoto člověka znám. To je Pavel.

Zvuk řeči, která obsahovala moje jméno, by mohl patřit Pavlovi. Pavel má takový hlas.

Proč mě Pavel volá? Co mi chce?

Jeho hlas zněl vesele. Takže je rád, že mě vidí.

A tváří se mile. Takže je určitě rád, že mě vidí.

A jak stojí? Vida! Pavel jde uvolněně ke mně. No tak to je naprosto jasná známka, že je rád, že mě vidí.

Jsem i já ráda, že mě Pavel vidí?

Ano, jsem.

Takže neuteču.

Usměji se.

Něco Pavlovi řeknu. Co asi…

Třeba „ahoj, Pavle“.

Šup, ústa! Koutky do úsměvu! Ruku nahoru a máváme: „Ahoj, Pavle!“

Tak. A teď si to přečtěte ještě jednou. A změřte si na stopkách, jak dlouho tu pasáž čtete. Jedna minuta a čtrnáct sekund. Tak dlouho trvalo přečtení mně.

Vezměte stopky do ruky ještě jednou. Tentokrát si změřte čas, který uběhne během pozdravu dvou kamarádů – „Ahoj, Lucie!“, „Ahoj, Pavle!“. Dvě a půl sekundy.

To, o čem jsme četli skoro minutu a půl, ne-li déle, „naživo“ trvá skoro třicetkrát kratší dobu. Co tím chci říct? Že proces komunikace a řeči vyžaduje naprosto celého člověka a je to opravdový mentální a motorický trysk a průvan. Tak k němu přistupujme s úctou.

Začneme od začátku, ať to má logiku

Dítě začíná komunikovat už umámy vbříšku.

Nevěříte?

Když tomu nevěříte, proč tedy na svoje miminko vbříšku mluvíte? Amluvíme na ně (tedy vmém případě je namístě čas minulý) úplně všechny. Proč? Protože se miminko vreakci na náš hlas nějakým typickým způsobem vrtí. Odpovídá nám. Všechny do jedné víme, že nám dítě tímto způsobem říká: To jsem rádo, že jsem umámy vbezpečí. Dítě snámi tím vrtěním komunikuje.

Anejenom to.

Když jsem čekala první dítě, hodně jsem na ně mluvila azpívala jsem mu. Celé těhotenství. Nejkrásnější chvilky byly, když jsem seděla večer na dvorku pod pergolou svinnou révou, hladila jsem dítě přes svoje břicho azpívala jsem mu Slováckou ukolébavku. Dítě zřetelně ajasně vnímalo atmosféru se mnou azpěv ahlazení opětovalo jemnými pohyby. Přišel srpen ajá jsem porodila krásnou dceru. Jenomže holčička se nedokázala najíst. Sotva se přisála apárkrát popotáhla, hned únavou usnula. Aza chvíli se vzbudila ausedavě plakala hladem. (Byl to projev vážné nemoci, okteré zatím nikdo znás neměl ani tušení.) Byla jsem zoufalá. Držela jsem unavené aplačící dítě vnáručí av touze „schovat se do hezkých vzpomínek“ jsem začala zpívat Slováckou ukolébavku. Dítě se zklidnilo apřisálo se kprsu. Pravda, po chviličce zase únavou usnulo, ale už jsem věděla, co dítěti od stresu pomůže, akdyž se moje holčička začala probouzet, začala jsem znovu zpívat. Aholčička se znovu přisála kprsu… Ipo narození si pamatovala, že tahle písnička znamená klid abezpečí.

Komunikace je úplně všude

Komunikace je neustálé proudění avíření informací všeho druhu od zdroje kpříjemci, ato nejenom od člověka kčlověku. Informace na nás skáčou ze všech stran, zpoza každého rohu azákrutu. Avelmi často, dokonce bych řekla, že většinou, toho sřečí, ve smyslu sřečí lidí, nemají nic moc společného.

Obvyklé klišé či paradigma podsouvá zjednodušení, že jedinou komunikací mezi lidmi je řeč, tedy verbální produkce. No… Provedeme pokus.

Určitě se scházíte spřáteli.

Vždycky se na setkání těšíte, takže kpřátelům přicházíte uvolněně as úsměvem.

Ateď ten pokus.

Až zase půjdete na schůzku spřáteli, ve chvíli, kdy budete na jejich dohled, se zamračte ajděte energicky arázně. Uvidíte, že se vás budou ptát, jestli se na ně zlobíte nebo jestli vás něco rozčílilo.

Proč?

No, protože jste jim výrazem svojí tváře azpůsobem chůze poslal/ainformaci „jsem rozzlobená/ý“. Aniž jste vyslovil/ajediné slovo.

Čím komunikujeme?

Teď už tedy máme jasno, že komunikace se děje mnoha způsoby, nejenom řečí.

Je mnoho způsobů dorozumívání se asdělování si informací, které jsou verbální produkci rovnocenné, nebo ji minimálně doplňují aupřesňují. Hovoříme oneverbální komunikaci.

Ta zahrnuje:

•„řeč těla“ – postoje agesta (ale iúpravu zevnějšku),

•přiblížení či oddálení se vzhledem kpartnerovi vkomunikaci,

•melodii hlasu při sdělení,

•mimiku partnerů vkomunikaci.

Při komunikaci vyhodnocujeme iprostředí aokolnosti komunikace.

Komunikace je tedy společenský proces, jde ovzájemné sdělování. Představuje sdělování apřijímání informací vsociálním chování av sociálních vztazích.

Komunikace probíhá jak tváří vtvář, tedy bezprostředně, tak i„na dálku“ (dopisy, vzkazy) ačím dál tím víc formou psaného textu. Přiznávám, že mne občas dokáží zmást různé zkratky, které se do psané komunikace vloudily. WTF, koho by také nezmátly, že jo, TWL…

Specifikem lidské komunikace je, že se může týkat věcí vzdálených prostorově ičasově. To znamená, že díky našemu abstraktnímu myšlení apaměti můžeme komunikovat io věcech, které jsou daleko, už dávno pominuly, nebo ještě vůbec nenastaly. Ba co víc, klidně komunikujeme io věcech naprosto iracionálních, které se narodily vnaší fantazii.

Nekomunikuje jenom mrtvola

„Už nevím, co mám dělat sPepíkem.“

„Aco je sPepíkem?“

„Ten kluk mě přivede jednou do blázince. Vůbec se mnou nekomunikuje.“

„Opravdu? Ajak to vypadá, když nekomunikuje?“

„No normálně. Sedí, dívá se mi do očí anevydá ani hlásku. Ale zjeho výrazu mi je jasné, že mi neodpoví.“

„To poznáš na jeho výrazu?“

„Co?“

„Že ti nechce odpovědět?“

„Jo.“

„Tak vidíš, že stebou komunikuje!“

Pokud jsme živí apřítomní vdimenzích tohoto světa, nemůže nastat situace, že bychom nekomunikovali. To prostě nejde. Ikdyž jenom zarputile mlčíme, vysíláme našemu partnerovi vkomunikaci informaci, že komunikovat nechceme. Apokud vysíláme jakoukoliv informaci, pak komunikujeme. Jak vidíte, nelze nekomunikovat. Vždycky něco sdělujeme. Jak to? No úplně normálně. Minimálně se vždycky nějak tváříme, protože není možné nijak se netvářit. Avždycky, ať něco říkáme, nebo ne, se nějak chováme, ato prozrazuje, jaký postoj máme kpartnerovi vkomunikaci.

Co ztoho vyplývá? Že ke komunikaci nutně nepotřebujeme slova.