Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Camilla Läckberg

Zlatá klec

Ze švédského originálu En bur av guld,
vydaného nakladatelstvím Forum ve Stockholmu
v roce 2019, přeložil Martin Severýn

Vydala GRADA Publishing, a.s. pod značkou METAFORA
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz
jako svou 7175. publikaci

Redakce Soňa Svobodová
Korektura Květa Svárovská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

První vydání, Praha 2019

En bur av guld © Camilla Läckberg, 2019
First published by Bokförlaget Forum, Sweden
Published by arrangement with Nordin Agency AB, Sweden
Translation © Martin Severýn, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2019
All rights reserved

ISBN 978-80-7625-043-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-044-4 (pdf)
ISBN 978-80-7625-032-1 (print)

Christině

I. ČÁST

„A nemůže být jen zraněná?“ zeptala se Faye.

Upřeně hleděla do desky stolu, nedokázala snést jejich pohledy.

Kratičký okamžik zaváhání. Pak se ozval hlas plný lítosti:

„Je tam strašně moc krve. Na tak malé tělíčko. Ale nechci spekulovat, to musí posoudit soudní lékař.“

Faye přikývla. Do průhledného plastového kelímku jí nalili vodu. Přiložila si ho ke rtům, ale pár kapek jí steklo po bradě dolů na blůzu. Tak silně se třásla. Policistka s blond vlasy a přívětivýma modrýma očima se naklonila, aby jí podala papírový ubrousek na utření.

Pomalu se osušovala. Voda jí určitě na hedvábné halence nechá ošklivé skvrny. Jako by to snad mělo nějaký význam.

„Copak není žádná naděje? Vůbec žádná?“

Policistka sklouzla pohledem ke svému kolegovi. Zatřásla hlavou. Pečlivě vážila každé slovo:

„Jak jsem řekla, posudek musí vydat na základě nálezů na místě činu lékař. V tomhle okamžiku ovšem všechno ukazuje na jediné: váš bývalý manžel Jack zavraždil vaši dceru.“

Faye zavřela oči a zadusila vzlyk.

JULIENNE KONEČNĚ USNULA. Rozprostřené vlasy téměř zakrývaly růžový polštář. Dýchala klidně. Faye ji pohladila po tváři, opatrně, aby ji neprobudila.

Jack by se měl dnes večer vrátit ze služební cesty z Londýna. Nebo jel do Hamburku? Už si nevzpomínala. Po návratu bude unavený a nervózní, ale ona už se postará, aby se hezky uvolnil.

Opatrně zavřela dveře do dětského pokoje, aby Julienne nevzbudila, proklouzla do předsíně a zkontrolovala, jestli jsou vchodové dveře zamčené. V kuchyni přejela rukou po pracovní desce. Tři metry dlouhý bílý mramor. Carrara, pochopitelně. Bohužel zoufale nepraktický, porézní mramor do sebe všechno nasával jako houba a už se na něm stihly vytvořit ošklivé skvrny. Pro Jacka ovšem nepřicházelo v úvahu, že by se vybralo cokoli praktičtějšího. Kuchyně v bytě na přepychové stockholmské třídě Narvavägen je stála něco málo pod milion a rozhodně se na ničem nešetřilo.

Faye se natáhla po lahvi amarone a na linku postavila skleničku na víno. Sklo cinkající o mramorovou desku, klokotání nalévaného vína – takhle vypadaly v kostce její večery, když byl Jack pryč. Sklenku plnila opatrně, aby luxusní bílý povrch neznečistilo ještě víc skvrn od červeného vína, a nesla ji k ústům se zavřenýma očima.

Stmívačem stáhla intenzitu osvětlení, vyšla do haly, kterou zdobily černobílé portréty Jacka, Julienne a jí samotné. Dělala je Kate Gaborová, neoficiální dvorní fotografka korunní princezny, jež každý rok pořizovala rozkošné obrázky královského děťátka, hrajícího si v naškrobeném bílém oblečku v podzimním listí. Ona s Jackem se však rozhodli pro letní fotografie. Uvolněně si hráli na pláži. Julienne mezi nimi, světlé vlásky jí vlály ve větru. Ona v jednoduchých bavlněných šatech od Armaniho, Jack v košili a vyhrnutých kalhotách od Huga Bosse, Julienne v krajkových šatečkách z dětské kolekce Stelly McCartney. Těsně před focením se pohádali. Nepamatovala si už kvůli čemu, věděla jen, že za to mohla ona. Do portrétu se však žádný nesoulad nepromítl.

Faye vyšla po schodech nahoru. Přede dveřmi do Jackovy pracovny zaváhala, pak však vstoupila dovnitř. Místnost se nacházela ve věži s výhledem do všech světových stran. Jedinečná dispozice v jedinečné budově, jak se vyjádřil makléř, když jim před pěti lety byt ukazoval. Pod srdcem tehdy nosila Julienne a hlavu měla plnou zářivé, nadějné budoucnosti.

Místnost ve věži milovala. Vzdušný prostor a světlo, které sem okna propouštěla, jí dávaly pocit, že létá. A teď, když se venku snesla jednolitá tma, ji oblé stěny obklopovaly jako hřejivý zámotek.

Pracovnu zařizovala vlastnoručně, stejně jako zbytek bytu. Vybírala tapety, knihovny, psací stůl, fotografie a umělecká díla na stěnách. Jack výsledek její práce obdivoval. Její vkus nikdy nezpochybňoval, navíc se nepřestával dmout pýchou, když je hosté požádali o kontakt na bytového designéra.

V takovém okamžiku ji nechával zazářit.

Zatímco všechny ostatní místnosti zařídila moderně, světle a vzdušně, Jackova pracovna působila mužněji. Masivněji. Sem vložila víc energie než do Juliennina dětského pokoje a zbytku apartmánu dohromady. Jack tu měl trávit spoustu času a přijímat důležitá rozhodnutí, která ovlivní budoucnost celé jejich rodiny. Vytvořit mu tady nahoře, hned pod mraky, vlastní útočiště bylo to nejmenší, co pro něj mohla udělat.

Faye spokojeně přejela po Jackově psacím stole rukou. Tenhle rustikální kus nábytku získala na aukci síně Bukowski, kdysi totiž patřil Ingmaru Bergmanovi. Jack se v Bergmanovi nijak zvlášť nevyznal, dával přednost akčním filmům s Jackie Chanem nebo komediím s Benem Stillerem, ale stejně jako ona zastával názor, že nábytek má mít vlastní historii.

Když provázeli hosty po bytě, Jack vždycky dvakrát poklepal dlaní na desku stolu a jen jakoby mimochodem zmínil, že tenhle krásný kousek kdysi stával u samotného světově proslulého režiséra doma. Jejich oči se při těchto slovech pokaždé setkaly a Faye se vždy jen usmála. Další z tisíce věcí, které spolu sdíleli, kdysi i teď. Ty důvěrné pohledy, ty nepatrné, bezvýznamné i důležité okamžiky, na nichž stál celý jejich vztah.

Svezla se do křesla před počítačem, otočila se o sto osmdesát stupňů a stanula tváří proti oknu. Padal za ním sníh, který se dole na ulici měnil v břečku. Když se naklonila, viděla auto razící si cestu temným únorovým večerem. U Banérovy ulice zakroutil řidič volantem a zmizel kamsi směrem do centra. Na vteřinu zapomněla, proč sem vlastně šla, proč sedí v Jackově pracovně. Bylo tak snadné ztratit se v temnotě a nechat se hypnotizovat zvolna padajícími sněhovými vločkami prodírajícími se černočernou tmou.

Faye zamrkala, napřímila se a otočila na židli zpět, obličejem směrem k ohromnému monitoru s nakousnutým jablkem na stříbrné liště dole uprostřed, pohnula myší a obrazovka se probrala k životu. Napadlo ji, co asi Jack udělal s podložkou pod myš, kterou mu dala k Vánocům, tou s její a Julienninou fotografií. Měl tu místo ní ošklivou modrou reklamní podložku z banky Nordea. Letošní vánoční dárek privátním klientům.

Heslo znala. Julienne2010. Ještě že si jako pozadí plochy nechal obrázek jí a Julienne, který fotil v Marbelle, a ne nějakou příšernost z Nordey. Leží na něm ve vodě na pláži, Faye drží dcerku zdviženou na napnutých pažích vysoko nad hlavou, blíž k nebi. Obě se smějí, její smích se však dá spíš tušit, jak tak leží na zádech s vlasy povlávajícími v mořských vlnách. Dceřiny jasně modré oči se dívají přímo do objektivu, přímo skrz čočku. Do Jackových stejně modrých očí.

Faye se naklonila blíž a pohledem přejížděla po vlastním těle, dohněda opáleném a blyštícím se solí a vodou. Přestože od porodu tehdy uplynulo jen pár měsíců, měla tělo v lepší formě než nyní. Břicho ploché. Paže tenké. Stehna hubená a pevná. Teď, o více než tři roky později, vážila nejméně o deset kilo víc než ve Španělsku. Možná o patnáct. Už dlouho se neodvažovala stoupnout na váhu.

Odtrhla oči od svého těla na ploše a otevřela internetový prohlížeč, klikla na záložku historie a do vyhledávání napsala „porno“. Vyjížděl jí jeden odkaz za druhým, seřazovaly se podle data. Snadno tak mohla sledovat Jackovy sexuální fantazie posledních měsíců. Jako encyklopedii jeho nadrženosti. Sexuální fantazie pro začátečníky.

Dvacátého šestého října se díval na dvě videa. „Russian teen gets slammed by big cock“ a „Skinny teen brutally hammered“. K porno branži bylo možné mít tisíc námitek, názvy filmů nicméně seděly přesně. Žádné chození kolem horké kaše. Žádné pokusy o zkrášlování, zjemňování nebo lhaní o tom, jaké zboží je dodáváno a po čem dotyčný před obrazovkou skutečně prahne. Přímý dialog, otevřená a upřímná komunikace.

Jack sledoval porno od té doby, co ho znala, a i ona se na něj někdy, když byla sama, dívala. Pohrdala přítelkyněmi, které tvrdily, že jejich muže by nikdy ani nenapadlo se na porno podívat. Říká se tomu potlačování.

Dřív Jack nedovolil, aby sledování porna ovlivnilo jejich sexuální život. Nikdy to nebylo buď, anebo. Teď ji ovšem přestal v tomhle směru vyhledávat, přestože dál hledal uspokojení u „Skinny teen brutally hammered“.

S každým videem se jí žaludek svíral čím dál tím víc. Děvčata byla mladá, vyhublá a poddajná. Jack byl vždycky na hubené a mladé. On se nijak nezměnil, to ona. Copak většina mužů po takových děvčatech netoužila? Ve čtvrti Östermalm nebylo pro stárnutí a přibývání na váze místo. Alespoň ne u žen.

Během posledního měsíce si Jack sedmkrát či osmkrát pustil jeden a ten samý film, „Young petite schoolgirl brutally fucked by her teacher.“ Faye klikla na play. Mladé dívce ve vzorované minisukni, bílé košili, s kravatou, podkolenkami a copánky jako Pipi dlouhá punčocha škola moc nejde. Největší potíže má ovšem při studiu biologie. Znepokojení, zodpovědní rodiče jí zařídí doučování a nechají dcerku doma samotnou. Zvonek u dveří. Asi čtyřicetiletý muž v saku se záplatami na loktech stojí na zápraží a v ruce drží peněženku. Jdou spolu do osvětlené kuchyně. Dívka si přinese učebnice a otevře je. Procházejí svaly na těle.

„Když řeknu název nějakého svalu, ukážeš mi, kde se na tvém těle nachází, je to jasné?“ ptá se učitel temným hlasem.

Dívka vykulí oči, přikývne a našpulí rty. Uhádne dva svaly. Když učitel řekne: „Gluteus maximus, velký sval hýžďový,“ nadzvedne si sukýnku, aby se v záběru ocitl lem jejích kalhotek, a sáhne si na vnější okraj třísla. Učitel zavrtí s úsměvem hlavou.

„Postav se, ať ti to ukážu,“ prohlásí.

Ona odsune židli a postaví se. On jí svou velkou ruku položí do podkolenní jamky, sune ji nahoru, pod sukni. Nadzvedne sukni ještě o trochu výš a odhrne okraj kalhotek stranou. Zvedne prst. Dívka zasténá. Dokonalý porno vzdech. Přesto je v něm lehký náznak nevinného překvapení a pocitu provinění. Mrknutí na diváka, že ví, že by neměla. Že je to zakázané. Ale že si nemůže pomoct. Že rozkoš je příliš velká, než aby jí mohla vzdorovat.

Nechá prst několikrát vstoupit dovnitř. Pak ji ohne přes stůl a ošuká ji. Ona křičí, sténá, zarývá prsty do stolu. Žádá ho, ať nepřestává. Celé se to zakončí tím, že ji požádá, aby si nasadila brýle – jež sklouzly během akce –, aby se jí mohl vystříkat na obličej. Školačka přijímá dávku spermatu s tváří zkřivenou rozkoší a pusou napůl dokořán.

Nikde není tolik patrné, jak moc si muži cení svého spermatu, jako právě v pornofilmech. Obdařovaly se jím roztoužené a zbožně oddané ženy s pootevřenými ústy, jako by dostávaly dárek.

Několikerým kliknutím myší na odporné podložce z Nordey zavřela počítač. Jestli po tomhle Jack skutečně touží, tak to také dostane.

Odsunula židli, která neochotně zaskřípala. Vstala. Venku byla tma jako v pytli. Lehoučké sněhové vločky už to vzdaly. Sebrala skleničku s vínem a vyšla z místnosti.

Ve své šatně měla Faye vše, co potřebovala. Podívala se na hodinky. Půl desáté. Jackovo letadlo každou chvilku přistane, už brzy bude sedět v taxíku. Na letišti Arlanda pochopitelně procházel VIP sektorem, cesta z letadla mu tedy nezabere skoro žádný čas.

Rychle se osprchovala a oholila si nepatrné strniště, které jí vyrašilo na Venušině pahorku. Namazala si celé tělo a nalíčila se, ne tak, jak to dělávala obvykle, ale mladistvěji, jako by to trochu odbyla. Nanesla spoustu růže na tváře, řasenky použila přespříliš a jako třešničkou na dortu to dorazila žvýkačkově růžovou rtěnkou, kterou našla úplně na dně kosmetického balíčku, zřejmě dárku z jakési společenské akce.

Nebude na něj čekat ona – Faye, moje žena, matka mého dítěte –, ale někdo mladší a nevinnější, někdo nedotčený. Přesně to potřeboval.

Vybrala si jednu z Jackových užších šedivých kravat a nedbale si ji uvázala. Vzala si jeho brýle na čtení, které se styděl používat před ostatními, a před návštěvami je proto schovával. Obdélníkové, černé, Dolce & Gabbana. Faye pozorovala výsledek svého snažení v zrcadle. Vypadala teď o deset let mladší. Skoro, jako když opouštěla Fjällbacku.

Už nebyla ničí žena. Ničí matka. Bylo to perfektní.

Proklouzla do Juliennina pokojíčku, aby si půjčila jednu z jejích písanek a tužku s růžovým chmýřím. Zarazila se, když Julienne zamumlala cosi ze spaní. Snad se teď neprobudí? Ne, za chvilku už zase slyšela její klidné oddychování.

Šla do kuchyně, aby si dolila skleničku vína, ale rozmyslela si to a vytáhla krabici s dceřinými plastovými kelímky. Nalila si červené víno do velkého kelímku s obrázkem Hello Kitty, s víčkem a brčkem. Skvělé.

Když ve vchodových dveřích zarachotily klíče, seděla v křesle a listovala časopisem The Economist. Jack vyžadoval, aby ho měl vždy nachystaný, z celé rodiny ho nicméně četla jen ona.

Jack položil tašku na podlahu, zul si boty a dal do nich cedrové napínáky, nezbytné k tomu, aby jeho ručně šité italské polobotky z měkké kůže držely tvar. Faye zůstávala potichu. Na rozdíl od jejího obvyklého diskrétního lesku na rty Lancôme se růžová rtěnka lepila a byla cítit umělotinou.

Jack opatrně otevřel lednici. Ještě pořád si jí nevšiml. Pohyboval se potichu, zřejmě si myslel, že ona i Julienne už spí.

Dívala se na něj ze svého místa ve tmě obývacího pokoje. Jako cizinec, sledující dění oknem, mohla svého muže pozorovat, aniž by o tom věděl. Obvykle byl Jack neustále jako na jehlách. Teď, když se domníval, že ho nikdo nevidí, se pohyboval jinak. Uvolněně, téměř bezstarostně. Jinak napjaté tělo měl lehce shrbené, nijak výrazně, přesto dostatečně na to, aby ona, jež ho znala tak dobře, postřehla rozdíl. Obličej měl hladší, bez oné jinak neustále přítomné vrásky znepokojení, která ho v poslední době neopouštěla, dokonce ani při akcích, intimně spojených s jeho kariérou, s jejich životem, kde se mohl smích a cinkot skleniček druhý den okamžitě proměnit v mnohamilionový obchod.

Vzpomněla si, jaký byl Jack jako mladý, když se poprvé setkali. Rošťácký pohled, veselý smích, ruce, které si nemohly pomoct a pořád se jí musely dotýkat, které jí nikdy neměly dost.

Světlo z ledničky mu ozařovalo obličej, nedokázala z něj spustit oči. Milovala ho. Milovala jeho široká záda. Milovala ty velké ruce, které právě svíraly krabici s džusem a nesly ji k ústům. Už za chvilku spočinou na ní, v ní. Bože, jak se těšila!

Možná jí touha donutila se pohnout, protože zničehonic otočil hlavu k vyleštěným dvířkům trouby a spatřil její odraz. Trhl sebou a otočil se. Krabici s džusem pořád ještě svíral v ruce, na půl cesty k ústům.

Postavil ji na kuchyňský ostrůvek.

„Ty jsi vzhůru?“ zeptal se překvapeně. Vráska se mu mezi perfektně zastřižené obočí vrátila.

Faye neodpovídala, jen se zvedla a udělala pár kroků směrem k němu. Pohledem zkoumal její tělo. Už dlouho se na ni takhle nedíval.

„Pojď sem,“ pronesla měkkým, jasným hlasem.

Jack zavřel lednici a kuchyně se opět ocitla ve tmě. Zvenčí se sem však vkrádalo světlo města, dostatečné na to, aby se navzájem viděli. Obešel kuchyňský ostrůvek, osušil si hřbetem ruky ústa a naklonil se, aby ji políbil. Ona však odvrátila obličej a strčila ho na židli. Teď tu rozhodovala ona. Když natáhl ruku po její sukni, odstrčila ji. Jen proto, aby mu ji vteřinu poté sama položila zezadu na svá stehna. Nadzvedla si sukni, aby viděl její krajkové kalhotky, doufala, že je pozná, doufala, že si všimne, že jsou podobné. Jako u tamté. Té mladičké. Té neviňoučké.

Jeho ruka se posouvala směrem nahoru, Faye se nedokázala udržet a nezasténat. Místo toho, aby jí kalhotky odhrnul jako ve videu na stranu, roztrhl je. Znovu zasténala, ještě o něco hlasitěji, naklonila se přes stůl, prohnula se v páteři, zatímco on si rozepnul kalhoty a jedním pohybem si stáhl je i trenýrky. Popadl ji za vlasy a přitlačil blíž ke stolu. Naklonil se nad ni celou svou vahou, ne moc něžně ji kousal do krku a ona cítila směs jablečného džusu a whisky z cesty letadlem. Roztáhl jí nohy rozhodným pohybem kolena, postavil se za ni a vnikl do ní.

Šukal ji tvrdě a agresivně, s každým nárazem se jí deska stolu zarývala hloub do bránice. Trochu jí ubližoval, ale bolest pro ni byla osvobozením, přiměla ji zapomenout na všechno ostatní a ona se mohla soustředit jen na svou rozkoš.

Byla jeho. Její rozkoš patřila jemu. Její tělo patřilo jemu.

„Řekni, než budeš,“ zasténala s tváří přilepenou ke studené desce stolu, kde její rtěnka zanechávala lepkavé stopy.

„Už,“ zafuněl Jack.

Klekla si před něj. Ztěžka oddychoval, strčil penis do její otevřené pusy. Oběma rukama ji vzal za zátylek a zatlačil ho ještě hlouběji. Zápasila s dávivým reflexem, snažila se hlavu neodvrátit. Jen to přijmout.Vždycky jen přijímat.

Faye viděla před očima scénu z pornofilmu, a když Jack vyvrcholil, s potěšením sledovala, jak se v jeho obličeji objevil stejný výraz, který měl na tváři učitel, když se zmocnil té nevinné dívky.

„Vítej zpátky doma, lásko,“ zavrněla a nepřirozeně se usmála.

Bylo to zřejmě naposledy, kdy se spolu zasmáli jako manželé.

Stockholm, léto 2001

Ty první týdny ve Stockholmu byly osamělé. Dva roky po maturitě jsem Fjällbacku nechala za zády. V myšlenkách i fyzicky. Nedokázala jsem se té prťavé klaustrofobické společnosti zbavit dost rychle. Dusila mě svými pitoreskními uličkami a zvědavými obyvateli, jejichž pohledy mě nikdy nenechávaly na pokoji. V kapse jsem měla patnáct tisíc korun a nejlepší známky ze všech předmětů.

Kdyby to šlo, nejraději bych odtamtud zmizela mnohem dřív. Postarat se o všechny praktické záležitosti trvalo ovšem déle, než jsem čekala. Prodat dům, uklidit, vymést všechny duchy, kteří se na mě pověsili.

Vzpomínky mi působily ohromnou bolest. Když jsem procházela domovem svého dětství, pořád jsem je před sebou viděla. Sebastiana. Mámu. A samozřejmě tátu. Ve Fjällbacce už mi nic nezbývalo. Jen pomluvy. A smrt.

Nikdo tam pro mě tehdy nebyl. A není ani teď. Tak jsem si sbalila kufr a sedla na vlak do Stockholmu, ani jsem se neohlédla.

A zapřisáhla se, že už se sem nikdy nevrátím.

Na stockholmském hlavním nádraží jsem si stoupla k odpadkovému koši, vypnula mobilní telefon a zahodila SIM kartu. Teď už mě žádné stíny minulosti nedostihnou. Nikdo mi nebude vyhrožovat a pořádat na mě štvanice.

Na léto jsem si pronajala pokoj v bytě, který se nacházel ve stejné budově jako Fältöversten, to ohavné nákupní centrum, nad kterým Östermalmští jen kroutí hlavou a mumlají „stejně za to můžou socani, to oni potřebovali náš krásný Östermalm docela zničit“. Já o tom tehdy ale nic nevěděla. Byla jsem zvyklá na náš supermarket v Tanumshede a obchoďák Fältöversten mi připadal parádní.

Stockholm jsem si zamilovala od první chvíle. Okna v sedmém poschodí poskytovala výhled na nádherné fasády v okolí, na listnaté parky, luxusní auta a já jsem si představovala, jak se do jednoho z těch impozantních činžáků z devatenáctého století jednoho dne nastěhuji a budu tam žít se svým mužem, třemi dokonalými dětmi a psem.

Můj muž bude výtvarník. Nebo spisovatel. Nebo hudebník. Naprosto jiný než můj otec. Sofistikovaný intelektuál a světoběžník. Bude krásně vonět a přepychově se oblékat. K ostatním se bude chovat trochu drsněji, ovšem nikdy ne ke mně, protože já jediná mu budu rozumět.

Ty první dlouhé světlé noci jsem se jen procházela po stockholmských ulicích. Byla jsem svědkem bitek v zapadlých uličkách po zavíračkách barů. Poslouchala křik, pláč, smích. Sirény policejních aut na cestě za nebezpečím a záchranou životů. Zvědavě jsem pozorovala děvky na rozích v centru, jejich osmdesátkové líčení a vysoké kozačky, s křídově bílou pletí a vpichy po jehlách, které se snažily zakrýt dlouhými rukávy blůz nebo svetrů. Požádala jsem je o cigaretu a představovala si jejich život. Svobodu člověka, který se ocitl na dně. Žádné další riziko, že klesne ještě hlouběji. Pohrávala jsem si s myšlenkou, že tam takhle stojím já sama, jen abych porozuměla, co to obnáší, jací muži si kupují ušmudlanou chvilku blízkosti ve vlastním volvu s dětskou sedačkou na zadním sedadle, náhradními plenkami a vlhčenými ubrousky v přihrádce spolujezdce.

V té době mi začal skutečný život. Minulost mi ale visela jako koule u nohy. Stahovala mě dolů, rušila, překážela mi. Každá buňka v těle se však třásla zvědavostí. Stála jsem tu proti celému světu. Daleko od domova, ve městě, o kterém jsem celý život snila. Netoužila jsem jen utéct. Toužila jsem dostat se sem. Stockholm jsem si pomalu přetvářela ve vlastní město. Dávalo mi to naději, že se budu moct zahojit a dokážu zapomenout.

Na začátku července se majitelka bytu, učitelka v důchodu, chystala odcestovat za svými vnoučaty v severním Švédsku.

„Žádné návštěvy!“ prohlásila a rozhodně zabouchla.

„Žádné návštěvy,“ zopakovala jsem poslušně.

Ten večer jsem se nalíčila a vypila její zásobu tvrdého. Gin a whisky. Třešňový likér Kirsberry a Amarulu. Chutnalo to odporně, což mi bylo úplně jedno, měla jsem v plánu se opít, opilost se mi rozlévala jako teplo celým tělem a slibovala zapomenout.

Když jsem se statečně zřídila, hodila jsem na sebe bavlněné šaty a vyrazila na Stureplan. Po chvilce váhání jsem se usadila na zahrádce jedné hospody, která působila příjemně. Kolem se procházely známé obličeje, které jsem do té doby znala jen z obrazovky. Usměvavé, opilé. Alkoholem a létem.

Kolem půlnoci jsem se postavila do fronty u vchodu jednoho z nočních klubů na druhé straně ulice. Všichni působili netrpělivě a já si nebyla jistá, jestli se dostanu dovnitř. Snažila jsem se napodobit ostatní. Chovala jsem se jako oni, ačkoli mi později došlo, že ani oni nemohli být zdejší. Přivandrovalci jako já, jen s lépe předstíranou odvahou.

Za zády jsem zaslechla smích. Dva kluci v mém věku řadu obcházeli a mířili si to rovnou k vyhazovačům. Přikývnutí, stisk ruky. Všechny pohledy se upřely na ně, závistivě a fascinovaně zároveň. Hodiny příprav a chichotání nad sklenkou rosé jen proto, aby tu pak člověk trčel za provazem a mrzly mu nohy. Přitom to šlo tak jednoduše: stačilo být někdo.

Na rozdíl ode mě ti dva patřili k lidem, které ostatní viděli, respektovali a kteří někam patřili. Byli Někdo. Tehdy a tam jsem se rozhodla, že i já budu jednou Někdo.

Přesně v tu chvíli se jeden z nich otočil a zvědavě pozoroval masu lidí, kolem které právě prošel. Naše pohledy se setkaly.

Odvrátila jsem zrak, pustila se do prohledávání kabelky a pátrání po cigaretě. Nechtěla jsem vypadat hloupě, nechtěla jsem vypadat jako ta, kterou jsem byla – holka, jíž čouhá sláma z bot a co si poprvé vyrazila do nočního klubu v hlavním městě. Opilá kradeným ginem a Amarulou. Jenže v příští vteřině stál ten kluk přede mnou. Vlasy dohola, oči modré a milé. Lehce odstávající uši. Oblečený byl do béžové košile a tmavých džín.

„Jak se jmenuješ?“

„Matilda,“ odpověděla jsem.

To jméno jsem nesnášela. Patřilo do jiného života, někomu jinému. Někomu, kým jsem už nebyla. Někomu, koho jsem opustila v momentě, kdy jsem nastoupila do vlaku směr Stockholm.

„Já jsem Viktor. Jsi tu sama?“

Mlčela jsem.

„Pojď dopředu k tomu chlápkovi z ostrahy,“ vyzval mě.

„Já nejsem na seznamu,“ zamumlala jsem.

„Ani já ne.“

Zářivý úsměv. Vymanila jsem se z davu. Spoře oděné dívky a přehnaně napomádovaní kluci po mně házeli závistivé pohledy.

„Je tu se mnou.“

Hora svalů u dveří odstranila provaz. „Vítejte.“

Viktor mě v davu chytil za ruku a vedl nás do nitra tmy. Lidské stíny, mihotavé světlo různých barev, dunící basy, propletená těla, tanec. Postavili jsme se na kraj dlouhého baru a Viktor pozdravil barmana.

„Co si dáš k pití?“ zeptal se.

S přetrvávající pachutí nasládlého likéru v puse jsem odtušila: „Pivo.“

„Bezva, mám rád holky, co pijou pivo. Má to úroveň.“

„Úroveň?“

„No jo. Jako že v dobrým. Fakt.“

Podal mi Heineken. Zvedl svou lahev k přípitku. Usmála jsem se na něj a napila se.

„O čem v životě sníš, Matildo?“

„Že budu někdo,“ vyhrkla jsem. Bez rozmýšlení.

„Vždyť už někdo jsi, ne?“

„Někdo jiný.“

„Nemám pocit, že by na tobě bylo něco výrazně špatně.“

Viktor udělal pár tanečních kroků, pokyvoval hlavou do rytmu.

„A o čem sníš ty?“

„Já? Já chci prostě jenom hrát.“

„Ty jsi muzikant?“

Musela jsem se k němu naklonit a zvýšit hlas, aby mě slyšel.

„DJ. Dneska mám volno. Hraju zejtra. Pak bude moje místo tamhle nahoře.“

Dívala jsem se směrem, kam ukazoval prstem. Na malém pódiu u stěny stál za pultem s gramodeskami kluk, který přišel s Viktorem, a houpal se do rytmu. O chvilku později se připojil k nám. Představil se jako Axel. Připadal mi milý a nijak nebezpečný.

„Rád tě poznávám, Matildo,“ řekl a natáhl ke mně ruku.

Napadlo mě, jak moc se liší od kluků tam od nás. Vypulírovaní. Výřeční. Axel si objednal drink a zmizel. Viktor a já jsme si znovu připili. Pivo jsem měla skoro dopité.

„Zejtra před hraním plánuju s pár kamarádama malou party. Nechceš se stavit?“

„Možná,“ připustila jsem a zkoumala ho pohledem. „Proč jsi vlastně chtěl, abych sem s tebou šla?“

Demonstrativně jsem dopila poslední kapku piva z lahve. Doufala jsem, že objedná další. Což udělal. Jedno mně a jedno sobě. Pak mi na moji otázku odpověděl. Modré oči mu ve tmě zářily.

„Protože jsi roztomilá. A vypadala jsi tak sama. Lituješ, že jsi šla?“

„Ne, vůbec ne.“

Vytáhl za zadní kapsy krabičku marlborek a podal mi cigaretu. Ráda jsem se nechala pozvat, alespoň mi ty moje vystačí o chvilku déle. Po zaplacení nájmu a všeho ostatního mi z patnácti tisíc z prodeje domu moc nezbývalo.

Když mi zapaloval cigaretu, naše ruce se dotkly. Ta jeho byla teplá a dohněda opálená. Po jeho dotyku se mi stýskalo okamžitě, jakmile dal ruku pryč.

„Máš smutné oči. Víš to?“ zhluboka potáhl z cigarety.

„Jak to myslíš?“

„Vypadá to, že v sobě nosíš smutek. Mně se to líbí. Ustavičně šťastný lidi mě unavujou. Nejsme stvořený pro to, abychom byli pořád happy, to by se svět přestal otáčet.“

Nijak jsem to nekomentovala. Podezírala jsem ho, že si ze mě utahuje.

Najednou se mi opilostí zatočila hlava. Rozhodla jsem se vzít si něco na památku, naklonila jsem se dopředu, položila mu ruku na zátylek a přitáhla si jeho obličej ke svému. Gesto, které mě v jeho očích určitě dělalo sebevědomější, než jsem ve skutečnosti byla. Naše rty se setkaly. Chutnal po pivu a marlborkách. Líbal krásně. Měkce a intenzivně.

„Půjdeme ke mně?“ zeptal se.

JACK SEDĚL ve svém tmavomodrém županu u jídelního stolu a četl noviny. Ani nevzhlédl, když Faye vklouzla do kuchyně, ale ona byla na jeho chování ve stresu zvyklá. A když vezme v úvahu, kolik zodpovědnosti na něm v práci leží a kolik hodin stráví v kanceláři, zasloužil si, aby ho o víkendu ráno nechala chvilku v klidu.

Byt o rozloze čtyři sta metrů čtverečních, který vznikl spojením čtyř jiných bytů, na ni působil klaustrofobicky, když Jack potřeboval klid. Faye pořád ještě nevěděla, jak se v takových dnech chovat.

V autě cestou domů z Lidingö, kam odvezla Julienne k jedné kamarádce ze školky, jí došlo, že je s Jackem čeká společné dopoledne. Jen ve dvou. Zavrtat se do postele, podívat se v televizi na nějaký pořad, který budou moct společně odsoudit za jeho tupost a vulgárnost. Chtěla si poslechnout, jaký měl Jack týden. Vyjít si ruku v ruce na procházku na ostrov Djurgården.

Mluvit spolu, jako dřív.

Uklidila zbytky po snídani, kterou si dala s Julienne. Vločky v mléce rozbředly. Rozměklé vločky a jejich kyselý zápach nesnášela, zvedl se jí žaludek, když je utírala hadříkem.

Po kuchyňském ostrůvku se povalovaly drobky a na jeho okraji, v zoufalém boji se zemskou přitažlivostí, balancovala napůl snědená houska. Drželo ji jedině to, že ležela namazanou stranou dolů.

„Můžeš se laskavě alespoň pokusit po sobě sklidit, než se vydáš na projížďky?“ zeptal se Jack, aniž by zvedl oči od novin. „Snad si nebudeme brát uklízečku i o víkendech?“

„Omlouvám se.“ Faye spolkla knedlík v krku a hadříkem přejela kuchyňskou linku. „Julienne už chtěla jet. Šíleně ječela.“

Jack cosi zamumlal a dál si četl. Byl čerstvě osprchovaný, šel si zaběhat. Krásně voněl Armani Code, parfémem, který používal už od té doby, co se poznali. Julienne rozzlobilo, že se s otcem nemohla rozloučit, ale stihl vyběhnout ještě dřív, než se probudila, a zpátky se vrátil až poté, co ji Faye odvezla. Zpackané ráno. Žádná ze čtyř různých snídaní, které jí Faye nabídla, se Julienne nezamlouvala a oblékání se stalo bolestivým, upoceným maratonem.

Nicméně, v tuto chvíli už byla kuchyňská linka čistá. Následky války uklizeny.

Faye odložila utěrku do dřezu a pozorovala Jacka sedícího u jídelního stolu. Přestože byl vysoký, vytrénovaný, zodpovědný, vážený, ano, pyšnil se všemi obvyklými znaky úspěšného muže, pořád zůstával v mnoha směrech malým chlapcem. Ona jediná ho viděla takového, jaký skutečně byl.

Vždycky ho bude milovat, ať se stane cokoli.

„Měl by sis zajít k holiči, miláčku.“

Natáhla ruku, a než ucukl hlavou, stihla pohladit pár pramenů mokrých vlasů.

„Nemám čas. Ta expanze je komplikovaná, musím se na ni stoprocentně soustředit. Nemůžu běhat ke kadeřníkovi každých pět minut jako ty.“

Faye se posadila na židli vedle něj. Položila ruce do klína. Snažila se vzpomenout, kdy se naposledy nechala ostříhat.

„Chceš si o tom promluvit?“

„O čem?“

„Compare.“

Pomalu zvedl oči ze stránky novin k Faye. Zakroutil hlavou. Vzdychl. Zalitovala, že vůbec něco říkala. Litovala, že jen dál neutírala drobky z kuchyňské linky. Přesto se odhodlala.

„Dřív sis o tom chtěl…“

Jack sebou trhnul a položil noviny. O pár milimetrů přerostlá ofina mu spadla do čela a on podrážděně pohodil hlavou. Proč ho prostě nemůže nechat v klidu číst? Otírat linku. Být hezky štíhlá, krásná a souhlasící. On celý týden pracoval. Jak ho znala, zamkne se do pracovny ve věži a bude dál tvrdě makat. Pro její a Juliennino dobro. Aby se měli dobře. Protože to byl jejich cíl. Ne jeho. Jejich společný.

„K čemu by to bylo, mluvit o tom? Ty už přece o obchodech dávno nic nevíš. Tohle je čerstvé zboží. Člověk nemůže usnout na vavřínech.“

Faye si hrála se snubním prstýnkem. Otáčela ho, pořád dokola.

Kdyby bývala mlčela, mohli si užít dopoledne, o jakém snila. Celé to však zhatila jedinou hloupou otázkou. Kdyby to jen tušila.

„Víš vůbec, jak se jmenuje ministr obchodu a průmyslu?“ zeptal se.

„Mikael Damberg,“ odpověděla instinktivně. A správně.

Jakmile zachytila Jackův pohled, zalitovala. Proč prostě nemůže držet klapačku?

„Fajn. Brzy vstoupí v platnost nový zákon. Víš který?“

Věděla. Pomalu však zavrtěla hlavou.

„Ne, pochopitelně, že netušíš,“ odsekl Jack. „Znamená to, že my jakožto firma teď musíme naše zákazníky upozornit měsíc předtím, než jim skončí smlouva. Dřív se jednoduše potichu obnovila. Chápeš vůbec, co to znamená?“

Samozřejmě to chápala. Dokázala by mu přednést v přesných číslech, co to pro Compare znamenalo. Ona ho však milovala. Seděla ve své kuchyni za milion korun, se svým manželem, malým chlapcem v těle muže, mužem, kterého znala jen ona a kterého nade vše milovala. A tak jen zatřásla hlavou. Místo toho, aby řekla, že Leasando AB, menší energetická firma, kterou Compare vlastnila, přijde zhruba o dvacet procent zákazníků, jejichž smlouva předtím prostě jen běžela dál. V celkových číslech tím prodej klesne o pět set milionů ročně. Zisk o dvě stě milionů.

Jen zavrtěla hlavou.

Otáčela prstýnkem.

„Nevíš,“ prohlásil Jack nakonec. „Můžu si to laskavě dočíst?“

Zvedl noviny. Vrátil se do světa čísel, kurzů akcií, nových emisí a fúzí společností, kterým ona sama věnovala tři roky života na ekonomce, než toho nechala. Kvůli Jackovi. Kvůli firmě. Kvůli rodině.

Opláchla kuchyňskou houbičku pod kohoutkem, rukou vybrala mokré ovesné vločky a drobky, které se ve dřezu zachytily, a vyhodila je do odpadků. Za zády slyšela šustění Jackových novin. Potichu zavřela dvířka skříňky, opatrně, aby ho nerušila.

Stockholm, léto 2001

Viktor Blom měl na krku tmavě hnědé mateřské znaménko aširoká opálená záda. Spal hluboce ajá měla všechen čas na světě jen na to, abych mohla pozorovat jeho ipokoj, ve kterém jsme leželi. Na oknech chyběly záclony akromě letiště se tu nacházela jen židle, zaházená oblečením. Slunce vytvářelo na bílých stěnách tančící obdélníky.

Nohy jsem měla zamotané do vlhkého ašpinavého prostěradla. Skopala jsem ho, utřela si jím tělo jako ručníkem aopatrně otevřela dveře ložnice. Spoře zařízený mezonetový byt, který si Viktor sAxelem přes léto pronajímali, zabíral první adruhé patro domu vBrantingově ulici ve čtvrti Gärdet. Za okny se rozkládala malá zahrada se stolem, dřevěnými židlemi ačerným kulatým grilem. Na stole stála prázdná plechovka od Fanty, napěchovaná nedopalky.

ZAxelovy ložnice se ozývalo těžké chrápání. Ve spodním patře se nacházel obývák akuchyně. Sešla jsem dolů, uvařila kafe az kabelky, kterou jsem nechala pohozenou na podlaze, jsem vytáhla cigarety. Pak jsem si vzala hrníček skávou, krabičku cigaret ausadila se do jedné ze židlí na zahrádce.

Přede mnou se rozprostíral Tessinův park. Mžourala jsem do slunce, které leželo pořád ještě celkem nízko nad obzorem.

Nechtěla jsem být nikomu na obtíž nebo dotěrná. To, že mě Viktor chtěl mít na jejich dnešním večírku, byla určitě pouhá slova. Chtěl si prostě zasouložit. Vhospodách jsem už zaslechla výrazně sofistikovanější sliby. Přišlo mi, že se to Viktorovi se mnou líbilo. Mně sním také. Nejlepší ale bude nechat to tak. Típla jsem cigaretu do lahve od Fanty azvedla se ze židle, abych si uvnitř posbírala svoje oblečení. Vtu chvíli se za mnou otevřely dveře.

„Tady jsi,“ zamumlal Viktor rozespale. „Nemáš cigáro?“

Jedno jsem mu podala. Posadil se na židli, kde jsem předtím seděla já, amžoural do sluníčka. Sedla jsem si vedle něj.

„Chtěla jsem akorát jít.“

Připravovala jsem se na výraz úlevy vjeho tváři. Vděčnost, že nejsem jedna ztěch otravných holek, ztěch, co nevědí, kdy se spakovat.

Jenže Viktor mě překvapil.

„Jít?“ vyhrkl. „Proč jako?“

„Tady přece nebydlím.“

„Aco?“

„Snad mě tu nechcete mít sAxelem usalašenou? Moc dobře si uvědomuju, že šlo ojednu noc aže chceš mít svůj klid. Nechci být jednou ztěch protivných, co neumějí včas vypadnout.“

Viktor odvrátil pohled azadíval se na Tessinův park. Zabránila jsem touze pohladit ho po strništi na jeho vyholené lebce. Zjedné fotky vjeho pokoji bylo patrné, že měl jinak husté, kudrnaté světlé vlasy. Seděl dál tiše ajá na krátkou chviličku uvěřila, že jsem ho prohlédla. Že je stejně snadno čitelný jako všichni ostatní kluci.

Nakonec prohlásil:

„Já teda nevím, jak se ktobě kluci normálně chovaj, jak to chodí tam, odkud pocházíš, ale podle mě jsi krásná. Jsi jiná, opravdová. Jestli chceš jít, tak ti samozřejmě nemůžu bránit, ale zmýho pohledu by bylo prima, kdybys tu chtěla ještě chvilku zůstat. Měl jsem vplánu zaběhnout do Seven Eleven akoupit nám džus apár croissantů, pak se opalovat anásledně si objednat pizzu.“

„Tak jo.“ Odpověď ze mě vypadla, aniž bych si ji stihla rozmyslet.

Před obličejem mi proletěla vosa. Odehnala jsem ji rukou, vos jsem se nikdy nebála. Existovala spousta mnohem horších věcí, kterých by se člověk měl bát.

„Tak jo? No ne, vážně, sjakejma klukama se to scházíš?“

„Tam unás jsou kluci… Já nevím. Chtěj si užít apak má holka vypadnout, nebo tak nějak. Mají pak jiný věci na práci.“

Otěch pohledech jsem se vůbec nezmínila. Oslovech. Ohanbě, kterou jsem musela nosit, ačkoli by ji měl cítit někdo jiný. Dát svoje tělo tomu, kdo po něm zatoužil, nebylo nic proti všemu tomu ostatnímu.

Viktor si zastínil oči rukou.

„Jak dlouho žiješ tady ve Stockholmu?“

„Měsíc.“

„Vítej.“

„Dík.“

Ten večer kolem sedmé se do bytu začali valit lidi. Většina znich byla opár let starší než já azpočátku jsem si připadala trochu ztracená. Viktor zmizel vdavu ajá skončila ustolu na zahrádce spolu sAxelem. Usrkávala jsem ze svého koktejlu akouřila cigarety, zatímco on mi vyprávěl historky ojeho aViktorových spontánních výletech vlakem, ze kterých jsem se dusila smíchy. Zdomu vyšly dvě dívky apředstavily se jako Julia aSara. Julia měla dlouhé hnědé vlasy, zelené oči ana sobě nádherné tmavomodré šaty. Sara měla džínovou sukni, bílé tílko ablonďaté vlasy sepnuté do nedbalého culíku.

„Ten podzim mě fakt přivádí do šílenejch depresí,“ prohlásila Julia anaklonila se dopředu. „Mám sto chutí se na to vážně vykašlat, nebo alespoň na rok přerušit, jenže otec mi to nechce dovolit. Šílí okamžitě, jakmile se to pokusím vytáhnout. Do háje, jak já ten Lund nenávidím!“

„Chudinko,“ politovala ji Sara, zatímco snašpulenou pusou vytvářela zcigaretového kouře kroužky.

„Přála bych si mít takový známky, abych místo toho mohla jít na ekonomku sem do Stockholmu. No jo, co nadělám. Dneska večer si to musíme užít.“

Julia se narovnala azadívala se na mě, jako by si právě všimla, že tu také sedím.

„Co děláš ty?“

Odkašlala jsem si. Vyfoukla trochu kouře. Neměla jsem žádnou chuť vykládat osobě, kterou jsem viděla poprvé vživotě, osvých plánech od budoucna.

„Já toho teď moc nedělám.“

„To se máš. Achceš ještě studovat?“

Hlásila jsem se na několik univerzit ve Stockholmu, takže jsem přikývla. Vzpomněla jsem si na své konto vbance, které se čím dál tím hrozivěji vyprazdňovalo.

„Ráda bych. Ale ještě chvíli potrvá, než se dozvím, jestli mě vzali,“ dodala jsem.

„Odkud znáš Axela?“

Ptala se ta druhá, Sara, akývla přitom hlavou jeho směrem.

„Potkala jsem včera vBuddha baru Viktora, jestli ho znáte.“

„Spala jsi tu?“

Přikývla jsem.

Dokouřily svoje cigarety bez jediného slova, pak se zvedly.

„Julia sViktorem předtím chodila,“ vysvětlil mi Axel, když odešly.

„Předtím?“

„No, jako že se rozešli asi před třema měsícema. Dneska se viděj poprvý od chvíle, kdy se vrátila zLundu.“

Julia se Sarou pokračovaly snámi ido Buddha baru. Držely se ve Viktorově blízkosti acelou dobu se na mě nasupeně dívaly. Čím víc alkoholu jsem do sebe nalila, tím jsem byla podrážděnější.

Viktor si udělal vpřehrávání desek přestávku avydal se ke mně aAxelovi. Položila jsem mu ruce kolem ramen avšimla si, jak mě Julie pozoruje přimhouřenýma očima. Viktor mě políbil ajá ho lehce kousla do horního rtu. Když bylo načase vrátit se zpátky za dýdžejský pult, zeptal se mě, jestli ho doprovodím. Objal mě kolem pasu azačali jsme se prodírat mořem těl. Postupovali jsme pomalu, protože ho neustále někdo zastavoval achtěl si pokecat. Nakonec jsme se dostali nahoru. Viktor si nasadil sluchátka, zakroutil nějakými knoflíky apohupoval se do rytmu.

Začala jsem se hýbat sním. Pak jsem ho vzala za jednu ruku, položila si ji pod šaty astrčila mezi nohy. Neměla jsem žádné spodní prádlo.

„Půjdeme dneska večer ke mně?“

„Jasně. Jestli chceš.“

Podíval se na mě tak výmluvně, že jakákoli odpověď byla zbytečná.

„Aco budeme dělat?“ dobírala jsem si ho.

Viktor se zasmál azměnil song.

Cítila jsem se tak báječně. Byla jsem svobodná. Mohla jsem dělat, co si zamanu. Být tou, kterou být chci. Bez minulosti, která všechno kolem mě kazila, všechno ve mně. Beze všech, kteří mě stahovali na dno. Pomalu, kousek po kousku, jsem se měnila vněkoho jiného.

Zadívala jsem se na tančící dav, zavřela oči avzpomínala, jaké to bylo ve Fjällbacce. Na ty slídily, na pohledy, které mě sledovaly na každém kroku, na tu směsici fascinace asoucitu, lepkavou, tíživou, dusící. Tady to nikdo nevěděl. Nikdo nic neviděl. Moje místo bylo tady. Ve Stockholmu.

„Jdu na záchod!“ zakřičela jsem.

„Fajn, já končím za deset minut. Sejdeme se uvýchodu?“

Přikývla jsem avyrazila kdámským toaletám. Postavila jsem se do fronty asama pro sebe se usmála při pomyšlení, že Viktor je můj anikoho jiného. Zdálky od tanečního parketu duněla hudba, zrcadla na stěně se klepala do jejího rytmu.

Pozorovala jsem svůj odraz vjednom znich. Vlasy jsem měla světlejší než obvykle, připadala jsem si opálená asvěží. Přišlo mi, že vypadám starší než před pouhými pár týdny. Holka uumyvadla vytáhla růžový sprej na vlasy. Sladký pach mě pálil vnose, ale vytvořil příjemný kontrast kodéru potu, tvrdého alkoholu azakouřeného oblečení.

Dveře za mnou se otevřely ahudba na vteřinu zesílila.

Ucítila jsem zaklepání na rameno. Otočila jsem se. Stihla jsem si ještě koutkem oka všimnout Julie, než na mně přistál koktejl. Kostka ledu se mi odrazila od čela, spadla na zem aodskákala pryč. Oči mě pálily, prudce jsem mrkala, částečně překvapením, částečně bolestí.

„Co to do tebe doprdele vjelo?“ zařvala jsem aucouvla.

„Ty vidlácká děvko!“ Julia se otočila na podpatku azmizela.

Několik dalších holek se chechtalo. Otírala jsem se papírovým ubrouskem. Ponížení se mi plíživě rozlézalo po těle jako hmyz. Znovu jsem si vzpomněla na svoje staré já. Na tu, co se sklonila, schovávala ve stínech. Na tu, která se prohýbá pod tíhou příliš mnoha tajemství.

Pak jsem se upravila apodívala se na sebe do zrcadla. Už nikdy víc.

Otýden později jsem dostala dopis. Přijali mě na stockholmskou Obchodní univerzitu. Bude ze mě inženýrka. Dopis jsem si okopírovala, vyhledala Juliinu adresu, koupila obálku, strčila do ní dopis spolu sfotkou, kterou pořídil Viktor na samospoušť – klečím na ní na všech čtyřech aViktor za mnou má obličej zkřivený rozkoší. Když jsem obálku házela do schránky Juliiny rodiny, měla jsem vhlavě jedinou myšlenku. Už nikdy nikomu nedovolím, aby mě ponižoval.

Oměsíc později jsem se na univerzitě zapsala pod svým prostředním jménem: Faye. Dostala jsem ho podle autorky máminy oblíbené knihy. Matilda přestala existovat.

Faye ucítila záchvěv závisti. Zapila ho lokem cavy.

„Asi hodinu.“