Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Gill Paulová

Jackie a Maria

Z anglického originálu Jackie and Maria:
A Novel of Jackie Kennedy & Maria Callas,
vydaného v Londýně roce 2020,
přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 7989. publikaci.

Jazyková redakce Michaela Šmejkalová
Korektury Jana Kuchařová
Odpovědná redaktorka Markéta Kovaříková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Jackie and Maria © 2020 by Gill Paul
Translation © Věra Kotábová, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2021

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-519-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-518-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-163-2 (print)

Barbaře Doukaové,
která mě inspirovala k napsání tohoto románu

Ze všech myslících a cítících stvoření
jsme my ženy bytostmi,
s nimiž se na světě zachází nejhůře.

– EURIPIDES, MEDEA, 431 př. n. l.

PRVNÍ
DĚJSTVÍ

Kapitola 1

Hotel Danieli, Benátky, Itálie
3. září 1957

„Pojďte se mnou.“ Maria cítila, jak ji hostitelka táhne za loket tak umíněně, až málem upadla. „Chci vás seznámit s vašimi řeckými krajany: s Aristotelem a Tinou Onassisovými. To jsou oni.“ Ukázala na Mariu rukou a oznámila: „A tohle je Maria Callasová.“

Po letech se Maria rozpomínala na zdánlivou obyčejnost toho okamžiku. Když potkáte někoho, kdo vám převrátí celý život naruby a otřese jím tak, že už nic nebude stejné, mělo by vás varovat nějaké znamení, myslela si. V řecké mytologii by zaznělo zahřmění, nastalo by zemětřesení nebo zatmění slunce. Tehdy k ničemu takovému nedošlo. Byl slyšet jen šum zdvořilé konverzace, smyčcové kvarteto hrálo Schuberta a pod křišťálovými lustry cinkaly sklenky se šampaňským.

Maria o Onassisovi už samozřejmě slyšela. Podle to ho, které noviny zrovna četla, byl buďto nejbohatším mužem světa a šarmantním hostitelem na své jachtě Christině, anebo kriminálníkem a námořním pirátem. Překvapilo ji, když zjistila, že je menší než ona, protože na fotografiích měl auru vysokého muže, ale líbilo se jí bezprostřední pobavení, které mu rozpoznala v očích, způsob, jakým pevně uchopil její ruku a sklonil se, aby ji políbil.

„Jsem poctěn, že se setkávám s nejlepší světovou sopranistkou,“ zněla první slova, která k ní pronesl.

„Snad jednou z největších…“ Přehánění ji vždycky znervózňovalo.

„Tak to jste asi jediná v téhle místnosti, která podceňuje své úspěchy,“ řekl a kývl hlavou směrem ke shromážděné společnosti. Byli tam herci a lvice společnosti, pár příslušníků královských rodů, směska politiků, ale jen málo lidí z operních kruhů, což bylo Mariino obvyklé prostředí. Lidé se kořili vévodovi a vévodkyni z Windsoru, kteří měli na hlavě koruny, jako by se vysmívali té, jíž se vévoda vzdal, když abdikoval z britského trůnu. Mezi hosty proplouvala monacká kněžna Grace se sladkým úsměvem na tváři bez ohledu na podezřelou nepřítomnost knížete Rainiera, přičemž od jejich svatby neuplynul ještě ani rok. U baru flirtovala Elizabeth Taylorová se snědým mužem, který rozhodně nebyl jejím manželem.

Maria se rozesmála. „Tak tohle jsou prý nejvybranější Evropané,“ řekla a napodobila středozápadní přízvuk jejich hostitelky, přispěvatelky do společenského sloupku, která s oblibou seznamovala celebrity.

„Novinářům musí člověk samozřejmě na slovo věřit,“ odpověděl jí s úšklebkem Aristoteles a Maria se na něho usmála.

„Vy jste Mariin tatínek?“ zeptala se Tina Onassisová jejího manžela Battisty, který se tyčil za ní. Lidé si to často mysleli kvůli jejich třicetiletému věkovému rozdílu.

„Suo marito,“ odpověděl s náznakem popuzenosti. Anglicky skoro nemluvil, jen italsky, a tak Tina přepnula do italštiny, aby si s ním mohla povídat, zatímco Aristoteles hovořil s Mariou řecky.

„Stydím se, protože jsem vás nikdy neslyšel zpívat. Nejsem právě příznivcem opery. Vždycky mi zní, jako by na sebe pokřikovali dva italští šéfkuchaři a předháněli se, kdo umí lepší rizoto.“

Maria se zasmála. „Tak tuhle neznám. Víte, jak se jmenuje?“

„Nemám ponětí,“ řekl a široce se usmál. „Když mě jednou Tina vzala v Athénách na operu, v lóži jsem usnul. Aspoň tam měli pohodlná křesla.“

„Myslím, že časem zjistíte, že opery jsou tak rozdílné jako…“ Zarazila se, jak hledala vhodné přirovnání. „Vy děláte do lodní dopravy, že? Tak jsou rozdílné jako námořní trasy.“

Zatvářil se pochybovačně. „Ale umělečtější, aspoň doufám. A nehledě na své plechové uši bych si rád poslechl ten hlas, o němž básní všichni kritici.“

Skromně pokrčila rameny. „Obávám se, že zdaleka ne všichni. Už dávno vyčerpali všechny superlativy a teď přicházejí na má představení jenom proto, aby mohli něco zkritizovat. Nechci jim to moc usnadňovat, takže se každé představení co nejvíc snažím.“

„To je známá písnička: nejdřív vás vynesou do nebe a pak vás skopnou dolů.“

„Vy jste zažil něco podobného?“ Věděla, že před třemi lety ho v Americe uvěznili kvůli nějaké záležitosti související s jeho loďařským impériem a v novinách se objevily zrnité fotografie, jak mu někde na policejní stanici snímají otisky. Muselo to být pokořující.

Naklonil se k ní a Maria ucítila sladkou vůni sena, která patrně pocházela z doutníku zastrčeného v přední kapsičce saka. „Mezi námi je jeden podstatný rozdíl. Abych se dostal tam, kde jsem, vyžadovalo to jen pracovitost a pevnou vůli. Ale vy – vy máte zjevně talent od bohů.“

„Já taky pracuju docela tvrdě a musím být cílevědomá, pane Onassisi.“ To bylo sebepodceňování. Maria se učila libreta, celá odpoledne cvičila, a pokud večer neměla představení, četla si v posteli skoro do rána operní notové zápisy. Hudba byla celý její život. Na večírcích, jako je tenhle, se objevovala jen výjimečně.

„Jsem Aristoteles. Říkejte mi prosím jménem.“ Dotkl se její paže hned nad loktem, přesně tam, kde jí končila rukavice a kde měla holou kůži. „Tak kam mám přijít, abych vás slyšel zpívat? Budete mou průvodkyní světem opery.“

Usmála se. „Dám vám vědět, až budu zpívat v sále se zvlášť pohodlnými sedadly. Možná byste si mohl přinést vlastní polštářek.“

„Tak dohodnuto,“ řekl a pořád ji držel za paži.

Flirtoval s ní, třebaže její muž stál jen kousek vedle. Maria se obvykle nezdržovala s řediteli divadel ani se zpěváky, kteří se jí dvořili, ale tohle byla nevinná legrace a Maria se bavila. „Opravdu?“ škádlila ho. „Copak se neříká, že námořníkům nemají děvčata věřit?“

„Moji přátelé mi můžou svěřit svůj život a nepřátelé vědí, že mám řecký smysl pro odplatu – hádám, že jsem tedy důvěryhodný.“ Všimla si, že v těch svých bystrých očí má zlaté tečky.

„A co já? Myslíte, že vám můžu věřit?“ zeptala se.

„Když něco slíbím, vždycky to dodržím,“ řekl a zvážněl. „Na to se můžete spolehnout.“

Ta slova jí ještě dlouho zněla v hlavě.

Kapitola 2

Benátky
4. září 1957

Dopoledne po Elsině večírku se Maria vzbudila a zjistila, že má pod dveřmi hotelového apartmá zastrčený vzkaz, aby v jednu hodinu s Battistou přijala pozvání od Aristotela a Tiny na oběd v baru U Harryho. Protáhla se a podívala se na pozlacené hodiny na krbové římse – bylo skoro dvanáct. Obvykle se po probuzení naložila do vany s voňavou pěnou a pak si dala dlouhou snídani, ale Aristoteles něčím vzbudil její zvědavost. Čekala by, že nejbohatší muž světa bude vážný člověk posedlý penězi, ale místo toho s ním byla legrace.

„Battisto!“ zavolala. Její manžel si četl noviny na slunném balkonu s výhledem na Grand Canal. „Za hodinu jdeme na oběd.“

Bar U Harryho byl kousek chůze po nábřeží, takže se opozdili jen trošku. Majitel v bílém saku a černém motýlku je provedl podnikem kolem naleštěného dřevěného barového pultu do zadní části, kde se Onassisovi probírali jídelníčkem. Aristoteles vyskočil.

„To jsem rád, že jste dorazili,“ prohlásil italsky a políbil Marie ruku. Battistovi jí potřásl a potom ho poplácal po zádech.

„Prosím, posaďte se. Všichni si dají Bellini? To je docela příhodné, když je pojmenovaný po operním skladateli.“

Přinesli jim vysoké sklenice s místním věhlasným koktejlem, který obsahoval šťávu z bílých broskví smíchanou s proseccem. Byl tak lehký a aromatický, až bylo těžké uvěřit, že obsahuje alkohol.

Maria se posadila vedle Tiny Onassisové, pěkné že ny s vlasy obarvenými na blond a tmavým obočím, která při pozorném pohledu sotva odrostla mladistvému věku, takže v jejím manželství s Onassisem byl očividně značný věkový rozdíl, stejně jako v případě Marii a Battisty.

„Jsem opravdu poctěná, že jste přišli,“ řekla Marie. „Jsem jedna z vašich největších fanynek. Řekl vám to Aristo? Poprvé jsem vás slyšela, když jste v roce 1950 zpívala v La Scale Aidu, od té doby létám do Milána na všechny vaše premiéry.“

„Vážně?“ Maria byla dojatá. „To mi lichotí. Bydlíte v Athénách?“

„Máme domy po celém světě: v Athénách, Paříži, Nice, Monte Carlu, v Montevideu…“ Rychle protočila panenky, jako by na tom ani nezáleželo. „Ale Arista člověk nejčastěji zastihne na Christině. Je mrzutý, když má dlouho pod nohama pevnou zem.“

Battista mezitím Aristotelovi vyprávěl, že se snaží sehnat peníze na filmové zpracování Medey, v němž by Maria zpívala hlavní roli. Maria zadoufala, že jejich hostitel se nebude cítit povinován přispět.

„Jak dlouho už jste svoji?“ zeptala se Tiny a přelétala z ní pohledem na jejího muže.

„Celou věčnost!“ zvolala Tina. „Jedenáct let. Když jsme se brali, bylo mi sedmnáct a Aristovi čtyřicet, takže jsem asi byla ještě holka. Ale pak se nám narodily děti, a to člověk rychle dospěje.“

Udělala jeden z těch obličejů, který matky obvykle dělávají, jak si Maria všimla: měl vypadat trpitelsky, ale ve skutečnosti za tím byla hrdost. Byla by se raději dala do řeči s Battistou a Aristotelem, ale věděla, že Tina čeká, že se jí na děti zeptá, takže to udělala.

„A kolik jim teď je?“

Tina se rozpovídala a Maria přestala dávat pozor. Všichni předpokládali, že nechtěla děti, protože se soustředila na kariéru. Ale nebyla to pravda. Po miminku bolestně toužila, jenže se jí nedařilo přijít do jiného stavu. Lékaři jí řekli, že má malformaci dělohy, takže otěhotnět bude velmi těžké, avšak nikoli nemožné. Bylo jí třiatřicet a uvědomovala si, že čas se jí krátí.

Zamrkala, protože si uvědomila, že se jí Tina na něco ptá.

„A jak jste se seznámili vy dva s Battistou?“ zopakovala Tina otázku.

Maria se usmála. „Zachránil mě před psaním obchodní korespondence a dostal mě tam, kde jsem teď.“ Začala jí ten příběh vyprávět. Aristoteles a Battista zmlkli a taky poslouchali.

Pro Mariu bylo těžké v opeře prorazit, protože na sbor měla příliš silný a zralý hlas, a navíc měla neobvyklou barvu hlasu. Potřebovala najít ředitele, kteří by byli ochotní podstoupit to riziko a svěřit jí hlavní role, ale většina z nich to nechtěla riskovat, což nebylo při astronomických částkách, které uvádění opery stálo, nijak překvapivé. Maria se tedy učila zpívat v Athénách, kde strávila spolu se svou matkou a sestrou válečné roky, a pak se přestěhovala do New Yorku, kde měl sídlo své farmaceutické firmy její otec. Po více než jednom roce ponižujících konkurzů se jí podařilo získat hlavní roli, a sice La Giocondu ve Veroně. Ve věku třiadvaceti let se sama plavila přes oceán do Itálie.

„Byla to těžká doba,“ říkala Onassisovým. „Té mladé holce, která ani neuměla pořádně italsky, nikdo nevěřil, ale nějak se jí podařilo získat hlavní roli. Zpěváci mě na jevišti míjeli, aniž by utrousili aspoň buon giorno, a většinu nocí jsem odcházela domů sama.“

Nedodala, že v té době jí byl kus ženské. Vážila přes devadesát kilo, byla samé třaslavé maso a pupínky, nos měla na svůj obličej příliš velký a nosila brýle s masivními černými obroučkami a tlustými skly, bez nichž byla skoro slepá. Za svůj vzhled se styděla a připadala si divná, což byl další důvod, proč skoro neměla přátele.

„Ale zato jsem měla strážného anděla.“ S úsměvem se obrátila k Battistovi. „Na jednom večírku krátce poté, co jsem do Verony přijela, jsem potkala tohohle muže a ten mě vzal pod svá křídla. Byl operním impresáriem a dali jsme se dohromady, protože nás spojovala láska k hudbě.“

Battista si vzal slovo. „Když Marie smlouva ve Veroně skončila, její otec chtěl, aby se vrátila do New Yorku a začala pracovat jako sekretářka. Podle mě to bylo trestuhodné mrhání talentem. Navrhl jsem, že ji budu dalšího půl roku finančně podporovat, a v té době jsem ji představoval operním režisérům, které jsem znal, a snažil jsem se rozjet její kariéru.“

„To byla chytrá investice,“ poznamenal Aristoteles. „Vy jste získal krásnou ženu a svět obdivuhodný talent.“

Battista se široce usmál. „Měli jsme štěstí. Jednou večer, když jsme se po večeři procházeli po městě, jsme narazili na přítele Nina Catozza, režiséra benátské opery La Fenice. Na poslední chvíli ho nechala na holičkách sopranistka. Všude už visely reklamy na jeho inscenaci Wagnerova Tristana a Isoldy, lístky byly vyprodané, a jemu najednou chyběla Isolda. A tak jsem mu navrhl Mariu.“

Maria ho přerušila. „Nedovedete si představit, jak to bylo děsivé. Battista předstíral, že tu roli znám, přičemž je to jeden z nejtěžších operních partů. Za týden jsem měla jít na hlasovou zkoušku s Tulliem Serafinem, oním guruem, který mě dirigoval, když jsem zpívala La Giocondu. Naštěstí usoudil, že tu roli zvládnu, a zařídil dva měsíce intenzivního zkoušení, aby mě připravil.“

Nikdy nezapomene na ochromující paniku oněch dní: technické složitosti Isoldina partu, divoké a vášnivé irské princezny; tréma z toho, že se postaví na jeviště, kde měla premiéru díla Rossiniho a Belliniho; velkolepost La Fenice s řadami zlacených lóží, nástropními freskami zobrazujícími vznášející se Grácie, četnými soškami roztomilých amoretů a luxusními rudě čalouněnými sedadly. Kvůli tomu všemu si připadala docela nicotná.

Před premiérou jí Tullio věnoval ikonu s madonou, namalovanou zářivými barvami a zasazenou do zlaceného rámu. Vzpomíná si, jak se tehdy celá třásla, když se k soucitné tváři Bohorodičky modlila a prosila ji, aby to všichni ten večer zvládli.

Modlitba musela být úspěšná, protože představení mělo neskutečný úspěch. Bez brýlí neviděla dál než na kraj jeviště, ale slyšela, že diváci vstávají, a než se konečně dostala do šatny, na děkovačku se vracela dvanáctkrát. Bylo to jako sen.

„Měli jste vidět ty kritiky,“ nadýmal se Battista pýchou. „Nic podobného jsem do té doby nečetl. Kritici byli zajedno, že se zrodila nová hvězda. Potom už s ní chtěl pracovat každý operní režisér a Tullio byl první v zástupu jejích obdivovatelů.“

Tenhle příběh už spolu vyprávěli několikrát a Maria se na něho usmála, zatímco řekla jeho pointu. „Battista počkal na třetí představení po premiéře, až už si byl jistý, že se ta jeho investice vyplatila, pak mě požádal o ruku.“

Všichni se rozesmáli. Ve skutečnosti byla tehdy Maria jeho nabídkou ohromená. Neměla žádné sebevědomí, takže nemohla uvěřit tomu, že by ji chtěl někdo i pro něco jiného než její hlas. Jak mohl pomýšlet na to, že se bude milovat se ženou, jíž nestačila jedna židle? Ženou, která měla stehna tak velká jako jiné ženy pas? O svatební noci ani nechtěla odložit noční košili o velikosti stanu, ale Battista ji pomalu sváděl a vzbudil v ní pocit, že je zbožňovaná. A sex se jí hned zalíbil a nikdy neměla dost. I ona ho milovala, byl prvním mužem, v jehož rukou si připadala hýčkaná.

Přerušili je číšníci, kteří přinesli talíře s růžovým carpacciem, specialitou podniku. Aristoteles trval na tom, že je musejí ochutnat. Maria byla ráda, že objednal i pro ně. Menu by nedokázala bez brýlí přečíst a byla příliš marnivá na to, aby je nosila na veřejnosti. Tence nakrájené hovězí bylo šťavnaté, křehké a jen se rozplývalo na jazyku. Když ho dojedli, přinesli jim další chod, krevety ulovené toho rána v laguně a grilované s česnekovým máslem. Celé odpoledne pak pili šumivé koktejly Bellini a uzobávali různé delikatesy, přičemž se více seznamovali. Maria cítila, že má neobvykle lehkou hlavu, a připadala si odpočatější než za mnoho posledních měsíců.

Okna na druhém konci baru měla mléčná skla a na stěnách nevtíravě svítily lampy, takže bylo těžké odhadnout, kolik je hodin. Překvapilo ji, když se podívala na Aristotelovy hodinky a zjistila, že je skoro sedm. Pomalu začínali přicházet hosté na večeři a Maria si všimla, jak Aristoteles vsunul majiteli podniku do ruky několik složených bankovek pohybem tak nepostřehnutelným, že by si nezadal s kouzelníkem. Odhadla, že ho uplácí, aby si mohli podržet stejný stůl.

Najednou ji přepadla únava. „Obávám se, že už budu muset jít,“ řekla a okamžitě si začala připadat provinile, že ze sebe dneska ještě nevydala ani jeden tón. Bylo důležité, aby cvičila každý den.

„Mám na vás jednu poslední otázku,“ řekl Aristoteles a zamítavě mávl rukou na Battistův neobratný pokus zaplatit část účtu. „Jste teď úplně na vrcholu. Zajímalo by mě, čeho ještě chcete v budoucnu dosáhnout. Máte ještě nějaké sny?“

Chci dítě, pomyslela si Maria. Toužila po něm celým srdcem. Ale v téhle společnosti se to zdráhala vyslovit nahlas.

„Vždycky jsem toužila být členkou souboru La Scaly. Podle mě je to nejlepší operní scéna na světě. A když jí tedy teď jsem, mám za to, že chci zpívat s nejlepšími muzikanty pod vedením nejlepších režisérů tak dlouho, jak jen to bude možné.“ Odmlčela se. „A pak se v tichosti odeberu do důchodu do nějakého krásného koutku světa a budu hospodyňkou.“ Zasmála se, jako by nebrala svá slova úplně vážně. Popravdě bylo těžké si budoucnost představit.

„Dokonce i váš smích je krásný,“ odpověděl Aristoteles a myslel to upřímně. Upřeně se na ni zahleděl, jako by se jí snažil očima propálit do duše.

Kapitola 3

Newport, Rhode Island
Léto 1956

Jackie Kennedyová seděla na verandě na houpačce a pohupovala se. Jednu ruku měla položenou na vydutém bříšku, ve druhé držela sklenici ledové limonády. Z orosené sklenice jí stékala voda na bavlněné šaty. V popelníku dohořívala zapálená cigareta a kouř z ní stoupal ve spirále k nebi. Vedle popelníku ležela rozevřená kniha. Žár byl suchý a únavný, s nepatrným náznakem vánku, ale Jackie byla raději venku, kde byl vzduch přece jen o něco svěžejší.

Myslela na Jacka, který se plavil na jachtě ve Středomoří. Nejspíš je opálený jako černoch a poskakuje na palubě v šortkách s láhví piva v ruce anebo se cachtá v tyrkysové vodě. Zlobila se na něho. Jak jen si mohl zaletět za oceán, aby si užíval s přáteli, zatímco ona tu je sama ve vysokém stupni těhotenství, navíc když minulý rok potratila? To ji trápilo a kvůli tomuhle těhotenství teď cítila úzkost.

Muž, kterého si vzala, byl sobec. Samolibý. Ale zároveň tak okouzlující a vzrušující, že mu opakovaně dokázala odpouštět i ty nejhorší prohřešky: zapomínal na narozeniny a výročí, z líbánek ji poslal domů dřív, protože měl důležité schůzky, z vlasů mu byl občas cítit cizí parfém a na límci míval šmouhy od rtěnek žen, které se kolem něho vždycky jen rojily. Ale i nad tím přivírala oči.

Oba byli nezávislé, samostatné osobnosti a během jejich tříletého manželství trávili spoustu času od sebe. Ve Washingtonu se spekulovalo, že je na spadnutí rozvod, ale jim jejich životní styl v mnoha směrech vyhovoval. Jackie ráda jezdila na koni a účastnila se honů na lišky na venkovském sídle svého nevlastního otce ve Virginii, občas si zaletěla do Londýna na nákupy se svou mladší sestrou Lee vysazenou na hadříky, anebo naskočila do vlaku směr New York, aby si dala časný oběd se svým tatínkem, přezdívaným „Black Jack“ Bouvier, ještě než se stačil pořádně nadrátovat.

Život Jacka Kennedyho se točil kolem politiky, ta byla kyslíkem, který dýchal, a jídlem, jímž se sytil. V současnosti byl senátorem za stát Massachusetts a všichni ho vnímali jako nejzářivější talent Demokratické strany. Požíval reputace silného zastánce občanských práv, mezinárodního mírotvůrce a státníka, který zabrání rozpínavosti komunismu. Uvnitř rodiny Kennedyových se mluvilo o tom, že v roce 1960 půjde do boje o Bílý dům, což byla myšlenka, které byla sice Jackie osobně vzdálená, ale zároveň manželovy ambice obdivovala.

Kdyby jen cítila, že ji trochu víc potřebuje, byla by spokojenější. Samozřejmě věděla, že Jack obdivuje její inteligenci, stylovost a další kvality, ale žil stejně, jako by se neoženil. Jako politik potřeboval reprezentativní manželku a zároveň katoličku a ona tohle všechno splňovala. A teď doufala, že mu poskytne další základní výbavu politika: dvě zdravé děti.

Zamračila se. Kdy naposledy ucítila, že se dítě pohnulo? Třeba bylo to ubohé stvořeníčko stejně udolané vedrem jako ona sama. Trochu změnila polohu v houpacím křesle a dlaní si pohladila břicho, ale neucítila ani náznak pohybu, ani jedno kopnutí nožičky pod kůží. Pomalu si jednou rukou podepřela kříž, druhou se zapřela o opěradlo, vstala a začala popocházet po verandě. Nic. Trochu poskočila a ještě jednou. A znovu si přejela dlaní přes břicho. Pořád nic. Polekala se.

„Nelly!“ zavolala. „Můžeš sem přijít?“

Hospodyně Nelly byla trojnásobnou matkou a nic ji nemohlo rozházet. Sáhla Jackie na břicho a řekla jí, aby ještě párkrát poskočila.

„Mrňousek si dává dvacet,“ řekla nevzrušeně a konejšivě. „Ale nic se nestane, když zavoláme doktoru Bradymu.“

Jackie ležela v nemocniční posteli obklopená lékaři a sestrami, bez sebe strachem. Vedle postele strnule seděla její matka Janet Auchinclossová, zatímco lékař přejížděl Jackie po břiše stetoskopem. Co se pokazilo? Přece nemůže přijít o tohle dítě, ne po osmi a půl měsících. Potrat v prvním trimestru byl už tak dost zlý, ale doktoři ji ujistili, že je to celkem běžné. Tohle bylo jiné. Měla pocit, že to dítě už zná, když v ní kopalo a pohybovalo se.

Dívala se na výraz tváří lékařů, na to, jak si vyměňovali pohledy a dorozumívali se očima, a z jejich tváří nedokázala nic vyčíst. Matka ji učila, že dáma nedává najevo své city, ale bylo to těžké. Jedna sestra ji vzala za ruku a Jackie ji pevně zmáčkla, vděčná za lidský kontakt. Soucit nepatřil k silným stránkám Jackiiny matky. Pořádání plesů ano. Stejně jako vedení domácnosti v manželových domech. Ale soucit nikdy.

„Neměl bych zavolat vašemu manželovi?“ zeptal se někdo. „Měl by tady být.“

Ano, to by měl. Jackie přivřela oči.

„Je na služební cestě,“ řekla Janet. „Ať už nám chcete říct cokoli, do toho.“

Tak nakonec vyslovili to, co už Jackie uhodla. Děťátko nežilo. Někdy mezi kontrolou minulý týden a dnešním dopolednem přestalo jeho srdíčko bít a nikdo nevěděl proč. Jackie se soustředila na laciné hodiny na protější zdi a poslouchala, jak vteřinová ručička tiká. Ten zvuk se zdál být nesnesitelně hlasitý. Začala počítat jednotlivé údery a zjistila, že jí to pomáhá potlačit emoce, které ji málem přemohly.

„A co bude teď?“ zeptala se Janet prakticky. Nikdo by neuvěřil, že se zrovna dozvěděla, že její vnouče nežije.

Lékař zkontroloval nějaké dokumenty v deskách. „Paní Kennedyová byla objednaná na císařský řez, tak to urychlíme. Tu operaci provedeme odpoledne.“

Jackie pohlédla oknem ven. Listovím červeného dubu se prodíralo oslepující slunce. Co tomu řekne Jack? Odletěl na dovolenou s tím, že se vrátí na porod jejich prvního dítěte, a místo toho přijede na pohřeb. Zklamala ho. Bude z toho zničený. Kennedyovi neselhávají.

„To zní jako dobrý plán,“ řekla Janet, aniž by se poradila s Jackie.

„Můžeš zavolat Bobbymu?“ zeptala se a otočila se na matku. „Bude vědět, jak se spojit s Jackem.“

Na jachtě byl radiotelefon, ale nedalo se tam volat přímo. Operátorka si musela vyžádat časový úsek, kdy se bude moci napojit na nejbližší pobřežní stanici, takže to záleželo na tom, kde jachta právě kotví. Zpaměti odrecitovala Bobbyho číslo a Janet vstala, aby mu šla zatelefonovat, jako by byla ráda, že má co na práci. Ještě neutrousila směrem k dceři ani slůvko útěchy, ale Jackie ji znala až moc dobře na to, aby něco takového čekala.

Když se Jackie po operaci probrala, Janet byla pryč a u její postele seděl Bobby. Hned ji vzal za ruku a řekl: „Je mi to strašně líto. Taková ztráta pro tebe i pro celou rodinu.“

Jackie zavřela oči, aby zadržela slzy. Nechtěla, aby ji Bobby viděl plakat. Byl hodný, ale stejně si musí myslet, že selhala. Sám už měl čtyři děti a Ethel čekala páté. Zdálo se, že rodí jako automat – šup tam se spermiemi a ven vypadne hotové, křičící dítě.

„Nechal jsem Jackovi vzkaz, aby zavolal na sesternu, až bude mít spojení,“ řekl jí. „Sestra pro mě přijde.“

„Děkuju,“ zašeptala Jackie. Byla ráda, že přišel a pomohl jí.

Třebaže byl Bobby zdrženlivější než Jack, měl i tak dost velký díl rodinného šarmu, takže se lidé mohli ochotou přetrhnout, jen aby mu pomohli. Věděla, že sestry kolem něho budou poletovat a koketovat s ním.

Jackie si říkala, co si o ní asi Bobby myslí. Vždycky se k ní choval přátelsky, i když Ethel si o ní myslela, že je nafoukaná. Jednou zaslechla, jak si stěžuje na způsob, jakým Jackie prostírá. Ethel bylo očividně jedno, jestli ostří nožů bylo položené směrem k talíři nebo od něho, a posmívala se Jackie, když to opravovala. Teď se bude naparovat ona – je úspěšná manželka, která vyrábí děti jako na běžícím pásu.

Jackie byla pořád ještě trochu omámená anestetiky a zdřímla si, ale probudila se, když slyšela Bobbyho hlas z chodby. V pokoji byla sestra, která jí měřila teplotu a rachotila s nástroji na kovovém podnosu, takže Jackie neslyšela všechno, ale tomu, co zaslechla, se nedalo nerozumět.

„Jacku, musíš se vrátit… Tvoje žena právě podstoupila operaci. Potřebuje tě… Nechovej se jako idiot. Samozřejmě že je rozrušená, ale znáš ji – nedává to najevo… Zítra to určitě bude v novinách. S tím nic nenadělám… Jen si pomysli, jak to bude vypadat politicky: ‚Manželka přišla o dítě, zatímco se senátor slunil na jachtě ve Středozemním moři.‘ Takové titulky chceš vidět? Tak zvedni zadek a přileť…“

Jackie byla jako omráčená. Odkašlala si. Těžko se jí dýchalo. Jack nechtěl dovolenou přerušit. Tak takhle o ni tedy stojí. Otřásla se. Všichni ji před svatbou varovali, že Jack potřebuje prostor, a ona mu ho byla připravená poskytnout, ale až doteď si neuvědomila, jak je bezcitný.

Kapitola 4

Washington, D. C.
28. srpna 1956

Pět dní poté, co jejich dítě zemřelo, přiletěl Jack do Washingtonu. Jackie se zotavovala v jejich domě v Georgetownu. Ležela na posteli a nechala si na nohy foukat studený vzduch z větráku. Její sestra Lee přiletěla z Londýna a teď přecházela po pokoji, přinášela nápoje a uklízela nepořádek na nočním stolku tvořený knížkami a různými kosmetickými přípravky. Na sobě měla zbrusu nové puntíkované šaty z letní kolekce od Jeana Patoua.

Jackie ji kriticky pozorovala. Bylo od ní laskavé, že všeho nechala a přijela ji ošetřovat, ale kdo si na sebe vezme zbrusu nové šaty, když se jde starat o nemocnou, propána? Lee vždycky dělala všechno pro to, aby byla bez ohledu na okolnosti lépe oblečená než její sestra, a ta její soutěživost byla někdy otravná.

„Jak je ti, brouku?“ zeptal se Jack, naklonil se k ní, aby ji políbil. Ve tváři se mu zračil účastný výraz. „Jsi v pořádku? Přesedali jsme v Paříži a přivezl jsem ti parfém.“ Položil jí do klína dárkově zabalený balíček, ale Jackie se ho ani nedotkla. Jak mohl v takové době myslet na parfém? „Ahoj Lee,“ pokračoval. „To jsi hodná, žes dorazila.“

Lee se na něho rozzářila. „Ahoj, Jacku. Ty jsi ale opálený!“

„Pohřeb byl v sobotu,“ přerušila je Jackie s pokerovou tváří, aby jim dala oběma najevo, že by měli dodržovat alespoň nějakou pietu. „Byla to holčička. Tvoje dcera. Dala jsem jí jméno Arabella.“

Jack přikývl. Teď už se aspoň tvářil vážně. „Hezké jméno.“

„Všechno zařídil Bobby,“ pokračovala hlasem ostrým jako nůž.

„To je hodný,“ poznamenal Jack. „Zavolám mu a poděkuju, ale napřed si musím dát něco k jídlu. Nejedl jsem od snídaně.“

„Já ti udělám sendvič,“ nabídla se Lee. „Se šunkou a hořčicí?“ Pro Jacka by se rozkrájela, pro milovaného švagra jí nebylo nic zatěžko.

Když pak byli konečně sami, Jackie čekala, že se jí za to, že nepřijel dřív, omluví a řekne jí, jak je mu líto, že přišli o dítě, bude s ní sdílet smutek, který se v ní usadil, tvrdý a neúprosný jako kulka, ale on místo toho začal vyprávět o nějakém novináři, jehož potkal v letadle. Pozorovala ho. Vlasy měl od slunce vyšisované, opálený byl jako vlašský ořech. Žasla nad energií, která z něho tryskala. Neměl ani ponětí, co se v ní odehrává. Ani co by se za nehet vešlo. Možná to necítil nikdy.

Dovyprávěl příhodu z letadla a pak se posadil na kraj postele a objal ji. „S Arabellou je to tak smutné,“ řekl. „Ještě mi to úplně nedošlo. Celé ty měsíce čekání…“

Zabořil jí obličej do ramene. Slyšela, jak si povzdechl – nebo to byl vzlyk? Vypadal rozrušeně, ale tu ztrátu necítil opravdově, aspoň ne tak jako ona. Její smutek byl temný a osamělý a mísil se s hořkým hněvem namířeným na něho, protože byl pryč a nepřijel hned, když jejich miminko zemřelo.

Za chvilku se od ní odtrhl a Jackie viděla, jak už je myšlenkami jinde. „Jsem rád, že je tu s tebou Lee. Je hodná, že přijela.“ Podíval se na hodinky. „Nevadilo by ti, kdybych si odpoledne zajel do kanceláře? Jenom si vyzvednu vzkazy.“

Jackie byla v takovém šoku, že ze sebe nedokázala vypravit ani slovo. Nedala nic najevo, ale přece mu muselo být jasné, jak je zničená a jak moc teď potřebuje, aby ji utěšil. Na druhé straně chodby čekal krásně zařízený dětský pokoj, jenže teď neměli miminko, které by tam dali.

„Nebudu pryč dlouho,“ slíbil a vstal. „Dáme si spolu večeři.“

Problém byl v tom, že si vzala muže, který byl jako kus ledu. Ledovec. Jestlipak se zajímal o něco jiného než politiku a moc? Těžko říct.

Když Jack odešel, Jackie přes protesty služebné vstala z postele. Nechal svůj kufr na podlaze a Jackie se k němu sklonila. A zkřivila tvář bolestí, když ucítila, jak se jí napínají stehy. Probírala se jeho plavkami plnými písku, sportovními košilemi a vlhkými ručníky, ale třebaže nevěděla, co vlastně hledá, byla si jistá, že jí Jack neřekl všechno.

A pak to našla. Když vzala do ruky výtisk románu Saula Bellowa, vypadla z něho polaroidová fotografie. Na ní mu na klíně seděla dívka s platinově blond vlasy a úspornými sytě růžovými bikinami. Pocházela asi ze Skandinávie, byla štíhlá, měla vysoké čelo a usměvavé oči.

Jackie se zhoupl žaludek. Tak tohle dělal, když jejich děťátko umřelo. S fotkou mezi palcem a ukazováčkem, jako by se od ní mohla nakazit, se namáhavě narovnala, dobelhala se zpátky do postele a snímek si uložila do kabelky.

Co má udělat? Komu se může svěřit? Určitě ne Lee, která by svého švagra jen omlouvala, a už vůbec ne matce. Byl tu jenom jeden člověk, na něhož se mohla obrátit. Nezašel za ní do nemocnice, ale sejde se s ním na oběd, jakmile jí doktoři dovolí cestovat.

Otec si fotku chvíli prohlížel. Seděli u tichého rohového stolu v italské restauraci na východě Midtownu. Ze slaměného košíku na stole vykukovala láhev švestkově zbarveného chianti.

„Je jasné, že s ní má poměr, ne?“ ujišťovala se Jackie.

Black Jack naklonil hlavu na stranu. „To je jen románek na dovolené, řekl bych. Ta holka na to vypadá. Poměr to nebude.“

„Jak mi to mohl udělat? A našemu miminku?“ Z očí se jí řinuly slzy. Jakmile se spustily, nedokázala je zastavit. Otec jí podal zmačkaný bílý kapesník nacvičeným pohybem prozrazujícím, že měl s plačícími ženami často co do činění.

„Musíš to vytěsnit, drahoušku. Jack nevěděl, že přijdeš o miminko, když s ní spal. To jsou dvě různé věci. Je smutné, že vaše děťátko umřelo, ale za to on nemůže. Když sis ho brala, tak jsi věděla, že je na ženské.“ Jackie se tiše řinuly slzy z očí a otec se natáhl a pohladil ji po předloktí.

Osušila si oči. „Věděla jsem, že chodil s děvčaty, ale myslela jsem si, že když se vezmeme, tak toho nechá. Bylo to naivní?“

Dívala se, jak bude reagovat, a byla si vědoma toho, že Black Jack míval přítelkyně i v době, kdy byl ještě ženatý s její matkou. Vzpomněla si, jak jednou v sobotu přivedl nějakou pěknou brunetu, aby se podívala, jak Jackie trénuje v jízdárně. Jackie tehdy bylo asi devět, ale všimla si, jak se na sebe dívají a jak otec sáhl té ženě na koleno. Rázem se jí rozsvítilo, jak to asi chodí ve světě dospělých. To mohla tušit, že otec bude Jacka obhajovat. Byli ze stejného těsta.

Rozdíl byl v tom, že na otcovy přítelkyně nikdy nežárlila. Vždycky kolem ní a Lee poletovaly, dovolovaly jim jíst zmrzlinu a popcorn a nikdy je neplísnily jako jejich matka. Pokud šlo o otce, vždycky nade vší pochybnost věděla, že je jeho miláčkem, takže neměla důvod znejistět. Lee měl samozřejmě taky rád, jen ne tolik.

„Někteří muži mají prostě mimořádné sexuální potřeby,“ odpověděl. „Jedna žena jim nikdy nebude stačit.“

„No tati!“ Začervenala se a přikryla si tvář rukama.

„To není tak, že by tě zradil. Je to prostě něco, co musí dělat, stejně jako čištění zubů nebo holení. Proto tě nemiluje o nic míň. A vsadil bych se, že to jsou jenom krátké známosti. Pořídit si milenku, to by neriskoval.“

To Jackie dosud ani nepřišlo na mysl. Panebože, doufala, že to by neudělal.

„A chceš se tedy rozvést?“ pokračoval Black Jack. „Vzpomeň si, jak ti zlomilo srdce, když jsme se rozvedli my dva s matkou.“

Rozvod jejích rodičů byl na spadnutí už dlouho. Nejdřív začali bydlet odděleně a jí a Lee řekli, že je to kvůli práci. Děvčatům to nevadilo, protože aspoň nemusely večer poslouchat, jak na sebe jejich rodiče ječí. Matka, která nikdy nešla pro ránu daleko, byla bez Black Jacka ještě přísnější než obvykle. Dobré vychování jí bylo nade vše. Člověk si musel dávat velký pozor, byla-li Janet poblíž.

Jackie už byla dospívající dívka, když jim matka oznámila, že se bude znovu vdávat a vezme si dědice Standard Oil Hugha Auchinclosse. Hughdie, jak se mu mezi nebližšími říkalo, byl mnohem bohatší než Black Jack, měl usedlosti ve Virginii a na Rhode Islandu a velký byt na Park Avenue. Jejich životní úroveň se rázem vyšvihla na hodně vysokou úroveň. V každém domě měli hordu služebnictva a vlastní stáje. Dívky začaly chodit do těch nejlepších škol a dostávaly štědré kapesné na šaty. Jackie a Lee se obě rády oblékaly a teď si mohly prohlížet Vogue a Harper’s Bazaar a pak chodily po obchodech a mohly si dovolit koupit, co se jim líbilo. Vedly nekonečné diskuse o nových kolekcích, o délkách sukní a barvách, které zrovna v tu kterou sezonu letěly, a o všem francouzském, pro co měly vášeň. Nové manželství jejich matky ovšem znamenalo, že teď viděly otce méně, protože stále žil v New Yorku. V té době už Jackie věděla, že příliš pije, a měla o něho starost. Strachovat se o něho vlastně nikdy nepřestala.

„Rozvod by zničil Jackovu kariéru,“ řekl jí otec nad kuřecím cacciatore a lokl si vína. „Už tak je pro něho dost těžké, aby jako katolík vyhrál volby, protože jsou proti němu zaujatí protestanti. Ale kdyby se rozvedl, nedostal by ani hlasy katolíků.“

„Na to měl myslet dřív,“ odpověděla Jackie, podívala se do kapesního zrcátka a otřela si rozmazanou řasenku. Nechtěla se rozvádět. Chtěla Jacka. Ale chtěla z něho mít víc. Chtěla, aby si povídali o miminku, o které přišli. Aby s ní byl, když jí doktoři řekli, že Arabella nežije. A přála si, aby ji nepodváděl. Chtěla toho od něj moc?

„Povznes se nad to a zachovej si důstojnost,“ radil jí Black Jack a znovu si prohlédl fotku. „Zařiď, aby se k tobě choval se vším respektem náležejícím manželce. Žádné zálety u vás doma, ani ti nesmí ty ženské vodit na oči. Tam udělej tlustou čáru. Ale nerozváděj se, drahoušku. To je to nejlepší, co ti můžu poradit.“

Ve vlaku cestou zpátky do Washingtonu Jackie přemýšlela, jestli se s tímhle potýkají i ostatní manželky. V románech nebo v divadelních hrách dostali podvádějící manželé vždycky za vyučenou, ale ve skutečném životě tomu asi tak nebylo. Proč si jen vybrala zrovna muže, jako je Jack? Nebylo to částečně tím, že jí připomínal jejího nehodného, ale přesto zbožňovaného tatínka?

Když se ohlédla zpátky, jediná doba, o které si byla jistá, že jí byl věrný, následovala po jeho operaci zad v roce 1954, kdy byl několik měsíců upoutaný na lůžko. Stejně jako nyní byla i tehdy dobrou manželkou: zvala návštěvy, aby ho rozptylovaly, předčítala mu články z časopisů, krmila ho jeho oblíbenými jídly a vymýšlela způsoby, jak se milovat, aniž by mu potrhala stehy.

Jenže jakmile se zotavil, začal mít zase roupy. Po práci domů jen zaběhl, aby se osprchoval a převlékl, a pak vyrazil na další schůzky. Byly to opravdu pracovní „schůzky“, anebo šlo jen o eufemismus? Měl už tehdy ve Washingtonu milenku?

Musela se rozhodnout. Buď se mohla zařídit tak, jak jí poradil otec, a povznést se nad to, nebo mohla pátrat po jeho nevěrách a konfrontovat ho, kdykoli ho přistihne. A ano, mohla rovněž požádat o rozvod. I kdyby to nechtěla dotáhnout do konce, bylo jí jasné, že i návrh na rozvod by jím otřásl. Jeho politická budoucnost závisela na stabilním manželství.

Věděla, co by jí řekla matka: „Neper špinavé prádlo na veřejnosti.“ Ale tohle Jackovi neodpustí. Jestli s ní chce zůstat, bude se muset začít trochu krotit.

Kapitola 5

Milán, Itálie
Prosinec 1957

Týden před Vánocemi zazvonil v Mariině řadovém domě v Miláně telefon. Když zvedla sluchátko, uslyšela Aristotelův hlas. Battista mu musel dát jejich soukromé číslo.

„Podle předpovědi počasí má být klidné moře, takže plánujeme, že oslavíme Nový rok na Christině. Rád bych věděl, jestli se k nám s Battistou přidáte. Můžu poslat letadlo, aby vás vyzvedlo.“

Nad tou okázalosti se rozesmála. Jen málo pozvánek na večírky bylo tak extravagantních. „Obávám se, že budu muset odmítnout. Druhého zpívám v Římě a v obecenstvu bude i italský prezident. Nemůžu si dovolit to zkazit.“

„Můžu vás prvního dopravit do Říma letadlem,“ naléhal na ni.

„Děkuju vám,“ řekla, „ale takhle to nefunguje. Na velké koncerty se musím připravovat. Několik dní předem musím zkoušet a odpočívat.“

„To je nuda!“ zvolal. „To by mě utrápilo, kdybych se při práci nebavil.“

„Já o zpívání jako o práci nikdy nepřemýšlím,“ odpověděla a odmlčela se, protože zvažovala, jak to nejlíp vyjádřit, aniž by to znělo domýšlivě. „Pro mě je zpívání zdrojem největší radosti v životě. Jakmile se začnu připravovat na nějaké představení, úplně mě to pohltí a naplní. Nemůžu myslet na nic jiného.“

„Tak to je jako sex?“ opáčil a Maria se začervenala a byla ráda, že ji nemůže vidět.

„Řekla bych, že jistá podobnost tam je,“ zasmála se nervózně. Probírat s někým sex nebyla zvyklá, a to dokonce ani s vlastním manželem. „Když zpívám, jako bych se dostala do moci něčeho velkého, co mě přesahuje, něčeho jako božská energie nebo tvůrčí síla. Ale ať už to je co chce, při zpěvu mě to naplňuje od hlavy k patě..“ Zmlkla a už se zase cítila rozpačitě. „A teď se mi budete smát!“

„To by mě ani nenapadlo,“ řekl tiše. „Je zřejmé, že jste se pro to narodila, a jsem rád, že vám to přináší takové potěšení. Máte štěstí.“

„To mám,“ souhlasila. Neřekla mu, že je nejistá a pověrčivá a že se bojí, aby se od ní štěstí neodvrátilo, kdyby porušila některý ze svých rituálů. Dodržovala vždycky stejné. Pomodlila se k ikoně s Pannou Marií, třikrát se pokřižovala a na jeviště vkročila pravou nohou. Vždycky jedině pravou. „Vy jste se zase očividně narodil s obchodním talentem. Jsem si jistá, že máte potěšení z toho, když uzavřete nový obchod a peníze se vám jen hrnou.“

„V mém případě nejde jenom o peníze,“ opravil ji. „Mám rád tu hru. Jednoduché vysvětlení tkví v tom, že nesnáším prohry, a tak, když se do něčeho pustím, chci si být jistý, že vyhraju.“

Ta slova mezi nimi zůstala viset, jako by měla nějaký skrytý význam.

Maria promluvila jako první. „Je mi líto, že na ten váš večírek nedorazíme. Snad někdy příště.“

„A vy mi řeknete, kdy mám přijet a poslechnout si vás, jak zpíváte, platí?“

„Platí.“ Zase se zasmála. Zavládlo nepříjemné ticho, a než zavěsila, Maria řekla: „Pozdravujte Tinu.“

Rozhodla se, že o tom rozhovoru Battistovi neřekne. Byl celý žhavý se s Onassisovými skamarádit. Rád se přátelil s bohatými lidmi, zatímco ona se v jejich přítomnosti vždycky cítila poněkud nesvá, jako by mohli vycítit, že si s nimi není po společenské stránce rovna. Nájemní byt na manhattanských Washington Heights, kde se svými rodiči, přistěhovalci z Řecka, a se starší sestrou vyrostla, byl docela pohodlný, ale matka s ním nikdy nebyla spokojená: „Jsem zvyklá na lepší, než je tohle,“ stěžovala si Evangelia nepřetržitě. „Neměla jsem se provdat pod svoji úroveň. Co jsem si jen myslela?“ A jako produkt onoho „nerovného sňatku“ si Maria byla vědoma svého místa ve společenské hierarchii ještě dlouho poté, co se nad ně díky svému úspěchu povznesla.

Když Maria a Battista přijeli 27. prosince do Říma, bylo tam zataženo a ulicemi se proháněl vlhký, ostrý vítr vanoucí od Tibery. Ubytovali se v hotelu Quirinale, který byl spojen pasáží s Teatro dell’Opera. To znamenalo, že mohla šetřit hlasivky před chladem na ulici, ale když dorazila na první zkoušku, v divadle byla stejně zima jako v hrobce.

„Můžete nám sem dát nějaké topení, prosím?“ dožadovala se Maria. „Presto!“

Přiběhla asistentka inspicienta a slíbila, že na to dohlédne, a pak mohutně kýchla. Maria si honem zakryla obličej šálou. Nehodlala riskovat, že pár dní před vystoupením chytí rýmu.

Dávali Normu, Belliniho tragickou operu. Part byl těžký, ale zpívala ho ráda. Všemi svými technickými obtížnostmi i koloraturou vyhovoval jejímu hlasu. Maria se při zkouškách nešetřila, zpívala obvykle naplno z čiré radosti, že pocítí, jak svaly v jejím krku vydají tak nádherný zvuk. Akustika byla jak jinak než skvělá a orchestr špičkový. V takových okamžicích na všechno jako by zapomněla. Tohle byl důvod, proč se vydávala všanc všemu tlaku a kritice – protože odměna za její výkon byla fenomenální.

Na Silvestra, čtyři dny po svém příjezdu do Říma, se připojili k několika přátelům na večírku v klubu Circolo degli Scacchi. Maria si povolila jednu sklenku šampaňského na půlnoční přípitek, ale pomalu ji usrkávala. Zdrželi se zhruba hodinu a pak zamířili zpátky do Quirinale.

„Co by sis přál, aby nám přinesl rok 1958?“ zeptala se Battisty v taxíku.

„Chci dostat od La Scaly víc peněz, až budeme vyjednávat tvoji novou smlouvu,“ řekl. „Koupili tě moc lacino.“

Nezeptal se jí, co chce ona, ale věděl to. Nikdy se tím netajila. Toužila po miminku.

Jako zpěvačka byla Maria ohledně svého zdraví hodně opatrná. Říkala si, že sportovci jsou na tom stejně, jako ostatně každý, jehož tělo bylo trénované na podávání velkých výkonů. A když se ráno 1. ledna vzbudila, hned věděla, že má něco s krkem, protože ji v něm trochu škrábalo. Strčila do Battisty a ukázala mu, aby jí podal inhalátor. Potom napsala do bloku, který mívala u postele, aby zavolal krčního specialistu. Dýchala páru přes masku a poslouchala, jak se Battista snaží sehnat lékaře. Začala panikařit. Nikdo na Nový rok nepracoval. Vzpomněla si na dívku, která na první zkoušce kýchala. To bylo před třemi dny, což je přesně inkubační doba pro virus nachlazení nebo chřipky.

Poznala, že jeden hovor byl s ředitelem divadla. „Doufám, že máte náhradnici,“ říkal Battista, „protože Maria možná zítra nebude schopná zpívat.“

Pak bylo dlouho ticho, načež Battista odvětil: „Ať je to, jak chce, jestli jí doktor řekne, že nemá zpívat, tak zpívat nebude. Nemůže riskovat, že si poškodí hlasivky.“

Maria si odkašlala. Nesnesla by, kdyby je měla vyšplouchnout. Prosím tě, Bože, ne.

Lékař, který odpoledne dorazil, jí prohlédl krk a dal jí sprej proti zánětu. Celý den nemluvila, ke komunikaci používala papír a tužku, usrkávala vodu o pokojové teplotě a k jídlu měla jen čistý vývar. Žádné maso, mléčné výrobky ani pevnou stravu.

Dalšího rána, hned jak se vzbudila, zkusmo polkla a zjistila, že napjatost hlasivek trochu povolila. I tak celý den hlas šetřila a hodinu před vystoupením doktor prohlásil, že může vystupovat.

Pečlivě provedla všechny své rituály, ale nechtěla na sebe tlačit. „Prosím, dopřej mi dneska dobrý hlas,“ modlila se k Panně Marii. Madona se na ni usmála a tvářila se záhadně.

V prvních scénách zpívala čistě, ale slabě. Svaly v krku nespolupracovaly. Během árie „Casta Diva“ s přechodem od středního F na vysoké C a na dlouhé tóny cítila, že zvuk slábne a vysoké noty nebyly stabilní. Hlas jí visel na vlásku. Bylo to trapné, ale co mohla dělat? Mohla jen zkusit přitlačit na pilu. Po jednom zvlášť třaslavém frázování někdo v publiku zabučel a Maria sebou škubla. Uslyšela šoupání podrážek. Publikum začalo být neklidné.

Pak rozpoznala nejistotu i v dolních rejstřících a reptání v hledišti zesílilo. „Vrať se do Milána!“ vykřikl někdo. Nemohla je za to vinit. Za lístky zaplatili malé jmění a nedostávali za ně odpovídající kvalitu. Když šla o přestávce za scénu, věděla, že se nebude moci vrátit zpátky. Čelo jí jen hořelo a krk měla tak nateklý, že nemohla ani polknout.

„Musíte ji vzít do postele,“ řekl doktor Battistovi, když jí změřil teplotu.

Ředitel se s nimi přišel dohadovat: představení budou muset zrušit a on je bude žalovat.

Battista mu řekl, že je idiot, když nezařídil na roli alternaci, a odvedl Mariu pasáží do hotelu. Chtěla se omluvit a pokusila se to vysvětlit, ale bylo jí tak zle, až málem zkolabovala.

Na druhý den ráno slyšela, jak Battista nadává a vrčí, když se probíral novinami, které jim nechali u dveří. Titulky byly nemilosrdné: „Milion lir za jediné katastrofální jednání,“ psalo se v jedněch novinách. V dalších byla fotografie, jak upíjí ze sklenky šampaňského v tom prokletém klubu. Fotografa si nevšimla, takže to muselo být při srocení lidí hned po půlnoci. Noviny tvrdily, že si zničila hlas kvůli flámování. Scandalo! Disgrazia! Insulto! shodoval se všechen tisk.

Veřejný atak byl k zlosti a velice nefér. Za celý rok 1957 vystoupila celkem sedmašedesátkrát a jen jedinkrát musela vystoupení odložit. Bylo to v San Francisku a opět na doporučení lékaře. Ještě jí kladli za vinu zrušení koncertu ve Vídni, ale tam zamrzla jednání o kontraktu, takže na představení ani nedošlo. Měla lepší bilanci než většina operních zpěváků, ovšem tisk ji pořád vykresloval jako rozmazlenou operní divu, která z rozmaru ruší inscenace. Média jí přiřkla stereotyp podmračené osoby a držela se ho, takže když v Římě onemocněla, neměli pro ni slůvko pochopení. Ne, zase to byla ta Maria Callasová, co dělá problémy. Osočovali ji, že se nalévala šampaňským a zůstala v klubu až do úsvitu, což nebyla pravda. Byla sobecká, nevděčná, ostudná. Připomínalo jí to litanie, které na ni chrlila matka, když byla malá – „Hloupá, ošklivá, budižkničemu!“ – a vyvolávalo to v ní podobné pocity bezcennosti.

Když ležela v posteli v hotelu Quirinale se zavázaným krkem, přišel jí telegram. Začetla se.

„Bylo mi líto, když jsem se doslechl o vaší indispozici,“ psalo se v něm. „Dejte mi, prosím, vědět, jak můžu být nápomocný. Mám poslat svého osobního lékaře? Soukromé letadlo, které vás odveze někam za sluncem? Nebo aspoň atentátníka, který zastřelí bezohledné novináře? Vaše přání je mým rozkazem. Aristo“.

Maria se usmála. Všechny tři návrhy by hned přijala. Ale místo toho zůstane ležet, dá se dohromady a pak bude pracovat ještě usilovněji než dosud, aby se připravila na letošní program vystoupení, které už má pro letošní rok nasmlouvané – včetně toho v Metropolitní opeře v New Yorku za pouhý měsíc.

Kapitola 6

Hyannis Port, Massachusetts
Říjen 1956

„Slyšela jsem včera večer zpívat Mariu Callasovou v Met,“ řekla Jackie během nezávazného hovoru u velkého dubového stolu Kennedyových. „Byla skvělá. Až mi naskočila husí kůže. Je skoro k neuvěření, že lidská bytost dokáže vydat takový zvuk.“

Jack vzhlédl od talíře. Snažil se ukrojit hovězí žebro, bylo tvrdé jako podrážka. Jackie ho většinu nechala na talíři. Kdyby měla menu na starosti ona, jedli by mnohem líp, jenže Kennedyovi na jídlo moc nedbali. „Jen si uvědom, kolik hlasů bych si mohl koupit za cenu tvého lístku.“

Jackie pocítila osten podráždění. Vedení domácnosti patřilo do její kompetence, ale Jack teď pořád hlídal výdaje. Chtěl vědět, kolik utratila za závěsy a koberce – a dokonce i za ručníky, proboha. Užuž se chystala odpovědět, ale do hovoru se vložila Rose, Jackova matka.

„Je s ní asi těžké pořízení. Četli jste ten článek v Time?“

Jackie zavrtěla hlavou. „Já ještě ne.“

„Píšou v něm, že je to diva a vždycky musí být po jejím.“ Rose to řekla tónem, jako by se jednalo o nějaký trestný čin, třebaže totéž se dalo říct o každém z jejích dětí.

„Dovedu si představit, že aby člověk mohl vystupovat na její úrovni, musí si toho hodně pohlídat,“ odpověděla Jackie. „A taky mám dojem, že ten novinář si musel aspoň někde rýpnout, protože jinak by ten jeho článek neměl šťávu.“

„Ve dvacátých letech Time společně založili Henry Luce a Briton Hadden,“ poznamenal Jackův otec Joe. „Oba to byli slušní chlapi, ale Briton vždycky rozčílil Henryho, když na obálku prosadil herce nebo zpěváka. Ten časopis zamýšleli jako seriózní politický plátek nakloněný republikánům. Jenže většina novinářů byli mladí muži a ti ze zásady tíhli k demokratům.“

„Koho tam známe?“ zeptal se Jack. A téma hovoru se jako obvykle stočilo k politice.

„Ed Thompson bude na naší straně.“ Joe začal vypočítávat novináře, kteří by mohli Jackovu politickou karié ru podpořit.

Jackie by ráda namítla, že Maria Callasová si rozhodně zasloužila být na obálce přinejmenším stejně jako kdejaký pomíjivý politik a že její lístek stál za každý cent, který za něj zaplatila, ale ze své zkušenosti věděla, že taková diskuse se obvykle zvrhne v rodinnou hádku. Všechny děti z klanu Kennedyových byly soutěživé, nikdo nechtěl prohrát, ať už šlo o tenis, plavání nebo debatu. A nikdo z nich nesdílel její názor, že kultura je v civilizované společnosti přinejmenším stejně důležitá jako politika. Dneska večer neměla energii na to, aby se s nimi hádala.

Jack náhle vstal, až židle zavrzala po podlaze. „Mám v sedm schůzku v Hyannisu. Dám si moučník, až se vrátím, jestli na mě tedy něco zbyde.“

„S kým máš schůzku?“ zeptala se Jackie a hned se kousla do rtu. Přála si, aby byla ta nezávislá, sebevědomá dívka, do níž se Jack zamiloval, a ne svárlivá, ufňukaná manželka, ale někdy si nemohla pomoct.

„Ale vždyť víš – se štábem,“ odpověděl Jack neurčitě. „Přijdu brzy.“

Políbil Jackie na čelo, úplně stejně, jako nato políbil svoji matku. Za chvilku už slyšela, jak jeho auto vyjíždí na silnici.

Když dojedli, Jackie se chystala jít do jejich pokoje, ale Joe ji popadl za ruku. „Pojď se se mnou projít. Dneska večer je hezky.“

Přehodila si přes ramena vlněný šál proti podzimnímu chladu a kolem hlavy si pevně uvázala šátek. Letní sídlo Kennedyových stálo na pobřeží Cape Cod a bičovaly jej větry vanoucí od Nantucketu. Slunce už kleslo za horizont, ale v západních oknech se ještě odrážela jeho narůžovělá záře.

„Zdáš se mi nešťastná,“ řekl Joe, když sešli po trávníku směrem k pláži. „Nezanedbává tě můj syn?“

„Ne víc než obvykle.“ Jackie se nuceně zasmála. Ona a Joe se už takhle bavili dřív. Před svatbou ji varoval, že Jack potřebuje hodně svobody, a ona mu tehdy řekla, že už si toho všimla.

„Mohla jsi mít tolik mužů, na které bys jen pomyslela,“ řekl Joe. „Já to vím a ví to i on. Jsi chytrá, krásná, půvabná a máš šmrnc.“

„Ale copak, že mi mažeš med kolem pusy?“ zeptala se. „Něco po mně chceš?“

Mluvil vážně. „Jen to, abys ho neopouštěla.“

Jackie nemohla dlouho přijít na vhodnou odpověď. Procházeli se podél moře, poslouchali, jak se vlny lámou o pobřeží a vyplavují oblázky na pláž. „Proč ne?“ zeptala se. „Protože by mu to zničilo politickou kariéru?“

„Ne. Protože bych nesnesl, kdybych měl přijít o takovou snachu. Ale mluvme vážně.“

„To děláme vždycky, Joe,“ řekla tiše. Nebyla to tak úplně pravda, ale věděla, že si tchán rád myslí, že k sobě mají blízko, a jí to tak vyhovovalo.

„Od svatby se moc často stěhujete. Potřebujete pořádný domov ve Washingtonu, místo, kde budete moct vychovávat rodinu. Co kdybych vám pomohl vybrat nějaký opravdu pěkný dům?“

„Snažíš se mě podplatit?“ Pohlédla na tmavnoucí oceán. Rybářské lodi vyplouvaly na moře a jejich světla se ztrácela a zase vynořovala, jak se houpaly ve vlnách.

„Tak bych to nenazval. Chci, abys byla šťastná, a ptám se tě, co mám pro to udělat.“

Oči se jí zalily slzami a byla vděčná za tmu a vítr, který jí foukal do tváře, takže si toho Joe nevšimne. Dovedl si někdo z nich představit, jaké to je přijít o dvě děti, zatímco ostatní manželky a dcery Kennedyových rodí děti jako na běžícím pásu? To, že musela chodit na jejich večírky na oslavu těhotenství a na křty, pro ni bylo utrpení.

„On tě miluje,“ pokračoval Joe. „Tak, jak jen je schopen někoho milovat. Ale je přelétavý. Není ohleduplný. Musíš si hodně vystačit sama, když žiješ po boku mého syna.“

„Neříkej dvakrát.“ Osušila si oči cípem šálu.

„Měla bys rychle přijít do jiného stavu, Jackie. S tím ti nemůžu pomoct, ale víš, že mám pravdu.“

„To je mi novinka.“ Zasmála se, aby zamaskovala rozpaky. Od chvíle, kdy umřela Arabella, spolu s Jackem skoro nespali. Příliš se na něho zlobila. Manželský život bude muset zase oživit, to si moc dobře uvědomovala. V manželství není dobré nechávat tyhle věci stranou.

Zastavili se na konci pláže, kde byl plot oddělující jejich pláž od skalisek.

„Začni se poohlížet po domě,“ řekl. „Dej mi vědět, až najdeš nějaký, který se ti bude líbit. Uprav si ho, jak chceš. Vybuduj si hnízdečko.“

Jackie přikývla. To se jí bude líbit. Když na to přijde, už měla představu, jak by měl její ideální dům vypadat. A jestli pak zbydou ještě peníze, třeba by si mohli koupit nějaký vlastní domek i v Hyannis Portu, aby nemuseli jezdit k Jackovým rodičům. To by se jí taky líbilo.

Za pár měsíců otiskly jedny washingtonské noviny zprávu, že Jackie zvažovala opustit svého manžela senátora, ale že ji Joe Kennedy uplatil šekem na milion dolarů. Kdo asi tyhle story, na nichž je nepatrné zrnko pravdy, vymýšlí? Bylo znepokojující domýšlet se, že někde v bezprostřední blízkosti jejich rodiny dochází k úniku informací.

Zavolala tchánovi a předpokládala, že už ten článek také četl. „Jenom milion, Joe? Proč ne hned deset?“ škádlila ho.

Zasmál se, ale vycítila, že je opatrný. „Ty stojíš za každou cenu,“ řekl nakonec.

„Mám pro tebe dobrou zprávu.“ Zaklepala na dřevo, aby to nezakřikla. „Zatím to nikomu neříkám, protože je ještě brzy, ale zařídila jsem se podle tvé rady. Čekám dítě.“

„To je skvělé!“ vykřikl a Jackie cítila, jak se usmívá. „Tak napotřetí to vyjde, co?“

„Napotřetí,“ souhlasila, ale když zavěsila, pro jistotu znovu poklepala na stolek. Doufala, že dá Jackovi dítě, ale nemohla si pomoct a bála se. Nevěděla, jak by se vyrovnala s tím, kdyby to ani napotřetí nedopadlo.

Kapitola 7

Milán
Duben 1958

Zdálo se, že římské fiasko vMariině mysli ještě prohloubilo pocit, že ji novináři zneužívají. Hlas měla silný jako vždycky avšechna její představení byla okamžitě vyprodaná, ale ať se dělo cokoli, tisk pořád psal, že je rozmazlená diva, tygřice anestvůra snesmyslnými požadavky. Novináři překrucovali fakta. Jedny noviny psaly, že si vynutila zkoušku trvající šest hodin vkuse, protože nebyla spokojená svýpravou. To byla sice pravda, ale nikdo už nedodal, že sní souhlasil irežisér, ajeho za to nikdo nenapadl. Připouštěla, že když šlo opráci, je perfekcionistka, ale vždycky se chovala profesionálně aovládala se. Jen zřídkakdy zvýšila hlas. Ale když ji fotografové fotili na letištích nebo jak vstupuje na jeviště, redaktoři vždycky vybrali fotku, kde vypadala popuzeně nebo zamračeně.

„Copak si lidé opravdu myslí, že jsem tak zlé stvoření?“ ptala se jednou Battisty, když sebou trhla při pohledu na zvlášť nelichotivou fotku.

„Kašli na to,“ řekl, aniž by jí odpověděl na otázku. „Komu na tom záleží? Tví přátelé vědí, jaká jsi.“

Nechápal její potřebu být oblíbená. Nesnesla, když si oní někdo myslel něco špatného. Měla těžké dětství amatku, která neskrývaně dávala přednost její starší, hezčí ausměvavější sestře Jacinthy. Maria tak vyrostla vdomnění, že je ošklivá anemilovaná, ajediné, co je na ní chvályhodné, je její hlas, takže novinové články jen sypaly sůl do starých, nezhojených ran.

Co udělala, že si vysloužila takový přístup ze strany tisku, než že byla úspěšná? Byla za to trestaná stejně jako na začátku kariéry, kdy jí ostatní zpěváci záviděli, že dostává sólové role?

Do jisté míry mohla vinit itiskový odbor La Scaly, který cíleně rozdmýchával rivalitu mezi Mariou adalší sólovou sopranistkou souboru Renatou Tebaldiovou. Střet primadon! Hodně se to ujalo, ale nebyla to tak úplně pravda. Renata se specializovala na pěvecký styl verisimo, který dbal na silný tón apotlačoval koloraturu, zatímco Maria se naučila bel canto abyla dobře vyzbrojená trylky ahlasovou flexibilitou. To znamenalo, že směřovaly kodlišnému repertoáru. Maria neznala Renatu moc dobře, ale kdykoli se setkaly, bez problému spolu vycházely.

Bez ohledu na to se zvěsti ojejich rivalitě šířily me zi italským operním publikem jako mor. Operní divá ci byli temperamentní apro ostřejší slovo avyjádření svého názoru nikdy nešli daleko. Jestliže zpěvák vynechal notu, hned mu ji posměšně zazpívali. Pokud je představení zklamalo, začali dupat apískat. Jejich chování bylo vpříkrém rozporu schováním diváků vjiných koncertních či operních sálech mimo Itálii, zvláště ve srovnání slondýnskou operou, kde bylo obecenstvo tak zdvořilé, že je přerušit představení ani nenapadlo. Maria obdivovala milánské publikum, ale nelíbily se jí jeho manýry.

Celé se to vyhrotilo do situace, kdy jednu část divadla obsadili příznivci Renaty Tebaldiové adalší zas Mariini. Kdykoli vstoupila na scénu, Renatini fanoušci začali hlučet ati její se je snažili překřičet oslavným povykem. Chvíle předtím, než otevřela pusu, byla jako vřímském amfiteátru při gladiátorských zápasech: „Zabijte ji!“ „Ne, nechte ji žít!“

„Proč nemůžu prostě jen zpívat, bez všech těch pletich?“ prosila tiskový odbor opery, ale oni jen po italském způsobu, nad nímž šílela, pokrčili rameny, jako by říkali: „Aco stím naděláme? Tak to prostě je.“

Na jaře 1958 Maria zkoušela současně dvě inscenace: Annu Boleynovou aPiráta. To se dalo zvládnout, ale umělecký ředitel La Scaly Ghiringhelli se znějakého důvodu choval dětinsky anedůtklivě. Jednou ráno, když Mariu viděl, jak vchází na scénu, se prosmýkl za kulisu azmizel, přičemž porazil kus dřevěného opevnění hradu, které sohlušujícím třeskem spadlo na zem.

„Co ho žere?“ zeptala se vrátného, ale ten jen bezradně zavrtěl hlavou.

Onoho dne seděl během zkoušky vzadních řadách hlediště avytratil se hned po zkoušce, než ho Maria stačila odchytit.

„Udělala jsem něco, co ho naštvalo?“ zeptala se nejbližšího tenoristy.