Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

JoAnn Rossová

Sestry z vinice

Z anglického originálu The Inheritance,

vydaného nakladatelstvím Harlequin Books S. A.

v USA v roce 2021, přeložila Veronika Kratochvílová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2022

jako svou 8508. publikaci.

Korektura Karolína Hamšíková

Odpovědná redaktorka Karolína Stránská

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Obálka Anna Ali

Tisk CPI Moravia Books. s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

The Inheritance © 2021 by JoAnn Ross

Published by Harlequin Books S. A., USA

This edition is published by arrangement with Harlequin Books S. A.

Translation © Veronika Kratochvílová, 2021

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

Cover Design © Anna Ali, 2022

All rights reserved including the right of reproduction in whole, or in part in any form.

ISBN 978-80-7625-648-4 (ePub)

ISBN 978-80-7625-647-7 (pdf)

ISBN 978-80-7625-208-0 (print)

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoliv případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Jako vždy Jayovi,

který v části našeho manželského slibu

„v nemoci i ve zdraví“,

jenž jsme si před mnoha lety vyměnili,

zašel mnohem dál.

Miluju tě.

Předmluva

Aberdeen, Oregon

Válečný fotograf Jackson Swann cestoval do temných a životu nebezpečných míst po celém světě, kam se většina lidí nikdy nepodívá. A ani nechce. Vyhýbal se kulkám a minometům, přežil havárii helikoptéry v Afghánistánu, v Nigeru ho zasáhla kulka jen pár centimetrů od srdce, a když se připojil k francouzské cizinecké legii v Mali, bodl ho smrtelně jedovatý štír.

Někteří z těch, kteří s ním po desetiletí pracovali, ho nazývali bezohledným. Zbrklým. Nebezpečným. Nad večerním pivem nebo jakýmkoli jiným alkoholem, který se v té které zemi, kde se všichni vyrojili, naléval, se ostatní fotografové a zahraniční novináři dohadovali, jestli si ten parchant Jackson Swann přeje umřít, nebo se jen považuje za nesmrtelného.

Vrhal do tak nebezpečných situací, kterým by se každý rozumný člověk zdaleka vyhnul, a když došlo na nejhorší, vyšel z toho živý a pokračoval dál. Honil se za další válečnou nebo jinou krizí jako narkoman za další dávkou.

Popravdě Jack nikdy nevěřil, že je nesmrtelný. Přesto, když se rozhlédl po klidných zvlněných kopcích, rozkvetlých třešních plných růžových květů, po akrech vinice, přišlo mu ironické, že když během těch desetiletí smrtce tolikrát utekl, zabije ho nakonec agresivní a rychle se šířící rakovina plic.

To byl důvod, proč seděl na terase sídla Chateau de Madeleine, obrovského šedého kamenného domu, který postavil jeho otec Robert Swann pro svou milovanou válečnou nevěstu Madeleine, aby zmírnil její stesk po domově.

Oregonské údolí Willamette bylo nádherné místo. Ale nebylo Madeleininým domovem ve francouzském Burgundsku, kde vyrůstala a kde stále žila velká část její rodiny.

Rodina. Jack chápal, že pro mnoho lidí americký sen znamenal domek na předměstí se zeleným trávníkem, který bylo potřeba každý víkend posekat, bílý plot, šťastné, dobře živené děti a psa, který je s bezuzdnou radostí vítal pokaždé, když se vrátili z práce. Nebyl to špatný sen. Ale jeho sen to nebyl a nikdy nebude.

A jak by také mohl, když ho všude jako parta sténajících duchů pronásledoval syndrom přeživších? Ačkoli se v sobě Jack nenimral, uvědomil si, že morální dilema, které prožíval pokaždé, když se donutil emočně distancovat od krvavých scén zmatku a smrti, zachycených objektivem svého fotoaparátu, ho zanechalo příliš zlomeného, aby mohl cítit nebo se chovat jako normální lidská bytost.

Před deseti lety, když jeho silný a statný otec zemřel při rybaření na infarkt, zdědil Jack vinařství společně s matkou, která o každodenní běh rodinného podniku nejevila žádný zájem. Když veškerý dohled nad vinařstvím přepsala na něj, prohlásila Madeleine Swannová, že jejich dům je příliš velký pro jednu ženu, a přestěhovala se do malého domku pro hosty vedle zahrady, kterou založila první rok, co přijela do Oregonu. Zahrada byla zdrojem zeleniny a bylinek, které používala při přípravě mnoha francouzských jídel, s nimiž vyrůstala.

Otec zanechal Jackovi na starosti dvě stě šedesát akrů vinic a dvacet akrů sadů. Protože se nechtěl a ani nemohl vzdát svých toulavých způsobů, usadit se a stát se pěstitelem vína a třešní, najal Jack Gideona Byrnea z vinařství Napa, nedávno ovdovělého otce pětileté dcery, aby se ujal jak role manažera, tak sklepmistra.

„Jsi si jistý, že nechceš, abych jim zavolal?“ zeptal se poněkolikáté během posledních týdnů Gideon, když k němu kráčel s láhví vína a dvěma skleničkami.

„Jediný důvod, proč by mě Tess chtěla vidět, by byl, aby mě vyprovodila na cestu do pekla.“ Stejně jako Jack nikdy nemírnil dopad svých fotografií, nemírnil ani svá slova, ani neromantizoval svůj život. Neplánoval žádné dramatické scény, kdy se jeho tři dcery sklání se nad jeho smrtelnou postelí. Všechny už jsou dospělé ženy s vlastními životy.

„Nenapadlo tě, že by si s tebou třeba ráda promluvila? Když už ne z jiného důvodu, tak aby se zeptala proč…“

„Proč jsem ji opustil ještě před jejíma druhýma narozeninama a ani jsem se neohlédl? Jsem si jistej, že její matka jí řekla svou vlastní verzi příběhu. A je pravda, že odpovědi jsou tak zatraceně komplikovaný a čas na podobnou diskuzi už dávno uplynul.“ Na vykoupení bylo příliš pozdě.

Jack pochyboval, že by jeho nejstarší dcera měla zájem, i kdyby se jí to pokusil vysvětlit. Nemohla tušit, že ji po celé roky sledoval a obviňoval se, když se v pubertě a během dospívání tak veřejně vymkla jakékoli kontrole. Možná, že kdyby měla otce, který každý den přicházel domů na večeři, měla by normálnější a stabilnější život. Ne ten hollywoodský chaos, do kterého ji její matka uvrhla ještě před třetími narozeninami.

Už je to pryč, připomněl si. Cokoli, co by mohl své prvorozené říct, by zdaleka nebylo dostatečné, a i tak by bylo příliš pozdě. Tess neměla žádný důvod cestovat kvůli němu do Oregonu, ale doufal, že jakmile tu on nebude, přemůže ji zvědavost. Jeho dcery by se měly poznat. Už bylo načase.

„Tak Charlotte,“ naléhal Gideon. „S Blanche jste stále ještě teoreticky manželé.“

„Teoreticky je přesný.“ Dlouholeté odloučení od jeho jižanské snobské ženy jim oběma vždy vyhovovalo. Podle jejich předsvatební smlouvy Blanche pokračovala ve svém privilegovaném životě v Charlestonu, aniž by ji zatěžoval manžel na plný úvazek, který stejně sotva kdy býval doma. Informovala ho, že rozvod nepřichází v úvahu. A kdo by jí vyčítal, že čas od času měla diskrétní aférky? On rozhodně ne.

„Myslím, že by Charlotte měla dostat příležitost se s tebou rozloučit. Kolikrát jsi ji viděl od doby, co šla na vysokou? Možná dvakrát za rok?“

„Už na mě zase tlačíš,“ odsekl Jack. Sakra, člověk by si myslel, že bude mít možnost v klidu umřít, aniž by ho někdo neustále prudil. „Ačkoli z těch tří to asi nejvíc raní Charlotte,“ připustil.

Jeho prostřední dcera byla vždycky rozkošná holčička. Při těch vzácných příležitostech, kdy se vrátil zpět do Charlestonu, mu běžela do náručí, aby dala tatínkovi, sladkou, mokrou pusu, a vlasy za ní vlály jako zářivá zlatá vlajka. Nebo když se zastavil v Savannah, kde studovala na Škole umění a designu, aby ji vzal na večeři.

„Ta holka po Blanche nezdědila sílu ocelové magnólie.“ Protože vyrůstala s matkou, která dokázala najít chybu i v největších maličkostech, snažila se Charlotte vždy všem zavděčit a tato část její osobnosti se rozjela na plné obrátky pokaždé, když přijel do města. „A klidně si mysli, že jsem zbabělec, ale nechci být u toho, až se její vysněný svět zbortí.“ Měl podezření, že mnozí lidé v úzkém společenském kruhu, ve kterém se jeho dcera pohybovala, znali tajemství, jež odhalil soukromý detektiv, kterého si najal.

„A co Natalie?“ tlačil dál Gideon. „Nemá jediný důvod být na tebe naštvaná. Ale vsadím se, že bude, pokud umřeš bez jediného slova varování. Zvlášť když loni ztratila matku.“

„Což je přesně ten důvod, proč ji toho chci ušetřit.“

Josette Seuratovou, černovlasou tmavookou matku své nejmladší dcery, která měla francouzské a jamajské kořeny, potkal, když zpívala v klubu ve čtvrti Oberkampf v pařížském jedenáctém okrsku. Zamiloval se do ní na první pohled a druhého rána věděl, že žena, s níž strávil noc vášnivým milováním, je nejen jeho první skutečná láska, ale také jediná žena, kterou kdy miloval. Ačkoli se nikdy nevzali, tvořili pár, a přesto si ponechávali volnost a vlastní život. Po celých dlouhých dvacet šest let. Po celou dobu, navzdory pokušení krásných žen po celém světě, jí Jack zůstal věrný. A nikdy neměl nejmenší pochybnosti, že i Josette jemu.

Byla tak plná života, že ho její náhlá smrt po mozkové embolii tvrdě zasáhla. Ačkoli Jack okamžitě odletěl ze Sýrie do Paříže, aby se zúčastnil pohřbu v kostele postaveném za vlády Napoleona III., byl příliš pohlcen vlastním zármutkem a únavou, než aby poskytl emoční podporu a útěchu, kterou si jeho třetí dcera zasloužila. Z únavy, kterou připisoval pásmové nemoci, se nakonec ale vyklubala rakovina.

„Smrt Josette je hlavním důvodem, proč sem nepotáhnu Natalie, aby sledovala, jak umírám. A klidně se můžeš přestat snažit ve mně vyvolat pocit viny, protože moje rozhodnutí je konečný, stejně jako včera. A předevčírem. A pokaždý, když jsi to během posledních týdnů vytáhl. Stačí, že jsi mě přinutil natočit ty zatracený videa. Jako bych byl nějakej dokumentarista.“

Podle Jackova názoru byli dokumentaristé vypravěči příběhů, kteří se nenaučili upravovat videa. Jak těžké bylo strávit kdekoli od dvou do desíti hodin vyprávěním příběhu, který on dokázal zachytit v jedné perfektně načasované fotografii?

„Celková délka všech tří videí je jen dvacet minut,“ namítl Gideon.

Byly chvíle, kdy Jack zvažoval, že ten chlap musí mít svatou trpělivost. Což je pravděpodobně nutné, pokud se rozhodnete strávit svůj život sledováním toho, jak rostou hrozny, a pak čekat roky na víno, které z těch hroznů vyrobíte. Bez Gideona Byrnea a jeho vedení by Jack pravděpodobně vinařství už dávno prodal jednomu ze sousedních vinařů s výhradou, že si jeho matka bude moci ponechat domek pro hosty společně s větším domem, který nesl její jméno. Kdyby to býval udělal, litoval by teď, že nemá žádné vzkvétající dědictví, jež by mohl předat svým dcerám.

„Celkový čas vychází ani ne deset minut na dceru. Což se zdaleka nepřibližuje dokumentárním pořadům Kena Burnse[1],“ upozornil ho Gideon.

„Líbily se mi Burnsovy pořady o baseballu,“ přiznal Jack neochotně. „A ty o country hudbě. No sakra, ještě aby nebyly dobrý, vzhledem k tomu, že mu trvalo osm let, než je dokončil.“

Jackova první Pulitzerova cena byla nepochybně hlavně o štěstí a o tom, že byl ve správný čas na správném místě. Pořízení dalších snímků hodných ocenění věnoval větší péči, ale přestože obdivoval Burnsovu práci, nikdy neměl trpělivost, aby na jednom projektu strávil tolik času. Jeho francouzská matka tvrdila, že se narodil jako pierre roulante – valící se kámen – s nutkáním být neustále v pohybu. Což neprospívalo rodinnému životu a bylo důvodem, proč jeho první i druhé manželství ztroskotalo. Nikdy nemohl být manželem, jakého jeho dvě velice rozdílné manželky očekávaly.

„Věříš v posmrtný život?“ zeptal se.

Gideon si dal s odpovědí načas a rozhlížel se po vinohradu. „Rád bych věřil, že existuje. Když jsem tak strašně brzy ztratil Becky, bylo by hezké věřit, že se zase sejdeme, někde, nějak.“ Pokrčil rameny. „Na druhou stranu jsou dny, kdy si myslím, že jsme možná měli jen jeden pokus.“

„Josette mě včera v noci zase navštívila.“

„To jsi musel mít radost.“

„Vždycky mám.“

Ačkoli měl Jack podezření, že Gideon věří, že trpí předsmrtnými halucinacemi, vídal svou pravou lásku víc a víc. A nejen ve spánku, kdy se objevovala, aby zklidnila noční můry, které ho trápily celé roky, ale občas se objevila i uprostřed dne. Nebo se ráno probudil, viděl ji sedět na kraji postele a cítil, jak ho svou hebkou rukou hladí po čele. Až přijde smrt, vezme ho Josette za ruku a povede ho, ať už to bude kamkoli, stejně jako ho vedla ke své posteli té první noci? Noci, kdy úplněk stříbrně svítil skrze okno a on zjistil, jaký je rozdíl mezi sexem a milováním.

Chvíli seděli a popíjeli Rulandské modré ročník 2006, které Gideon přinesl. Nemluvili. Jack proklínal únavu, která byla den ode dne silnější. Ještě horší bylo, že ztrácel pocit, že je sám sebou. Už se necítil jako muž, který se připojil k jednotkám během invaze v Iráku na cestě do Bagdádu. Nebo jako ten, kdo pořídil fotky Fallúdži, za něž získal další Pulitzerovu cenu.

Vždy trval na tom, že věk je jen číslo a že zvládal vše, co zvládali mnohem mladší fotoreportéři, z nichž mnozí se podle jeho názoru vyhýbali riziku až příliš na to, aby mohli obstát v tomto oboru. Ale za poslední měsíce ho věk dohnal. Pronásledovala ho jeho stará sokyně, smrt, která se k němu plížila zezadu, aby ho konečně dostihla.

„Tohle je zatraceně dobrý víno.“ Jack zvedl láhev. Skrz tmavě zelené sklo pronikl sluneční paprsek, který se prodíral přes deštivá mračna a víno se rozzářilo jako tekuté rubíny. „Jedno z mých nejlepších rozhodnutí, mezi všemi ostatními v životě, který jsem posral, bylo najmout tě.“

„Jedno z mých nejlepších rozhodnutí bylo nechat se od tebe ukecat, abych se přestěhoval z Napy do Oregonu,“ odpověděl Gideon. „Skutečnost, že jsi pro mě a Aubrey nechal postavit dům, než jsme sem přijeli, mě přesvědčila, že to myslíš vážně. A že to není jen dočasné.“

„Udělal jsem si menší průzkum a lidi říkali, že v tomhle oboru jsi nejlepší. Nejen díky tvý dvouletý praxi v Burgundsku, ale taky proto, že jsi údajně kouzelník.“

„Lidi přehánějí.“

„O týhle možnosti jsem taky uvažoval, ale rozhodl jsem se, že pokud tvý schopnosti s hrozny jsou skutečný aspoň z poloviny, stále se nacházíš na pomyslný špičce elitní pyramidy. Takže jsem tě najal pro tvý schopnosti. Jak ve vinařství, tak v řízení.“ Jack mluvil s námahou a každý nádech ho bolel. „Měl jsem v úmyslu držet se stranou od obchodu.“

„Což jsi taky dodržel.“

„Jsem dost chytrej na to, abych věděl, co neumím. A jediný, co jsem tenkrát o víně věděl, bylo, jak se pije. Ale za posledních deset let ses stal mým nejbližším přítelem. Možná i dokonce synem, kterýho jsem nikdy neměl.“

Jack měl pocit, že se topí a znovu se rozkašlal ve snaze uvolnit plíce postižené roky naftového kouře, prachu a cigaret. „Pravděpodobně jsem ti to měl říct už dávno.“

„Všechno by to zkomplikovalo.“

„Pravděpodobně. A i když ses tomu možná vyhnul, podle toho, jak se to vyvine s holkama, budeš asi čelit zatím největší komplikaci.“

„Dopadne to dobře,“ ujistil ho Gideon.

„Věřím ti.“ Muselo to dobře dopadnout. Protože jestli jeho plán nezafunguje, to, co generace Swannů budovaly, bude ztraceno.

Postavil se na nohy, poplácal Gideona po rameni a s pocitem, že stoupá na Mount Everest, došel několik metrů k domku pro hosty, aby se naposledy rozloučil se svou matkou. Jednou z mnoha věcí, kterých litoval, bylo to, že se po většinu svého dospělého života držel stranou od vinice.

Dveře otevřela Rose Whiteová, která kromě toho, že vyrůstala na vinici, strávila také dvacet let jako zdravotní sestra v armádě. Když odešla do důchodu, nastoupila v Maison de Madeleine jako hospodyně. Přivítala Jacka s úsměvem.

„Tvoje maminka si na chvíli zdřímla, ale zrovna jsem se chystala ji probudit, aby spala v noci. Většinu rána těsně před tím, než začalo pršet, trávila venku se skicákem a kreslila změny, které chce udělat ve své bylinkové zahradě. Rozhodně doufám, že budu mít tolik energie, až mně bude devadesát šest.“

„Vždycky trvala na tom, že tajemství dlouhověkého a dobře prožitého života je sklenička vína denně.“

„To nebudu rozporovat,“ řekla Rose. „Zvlášť pokud víno pochází z naší vinice.“

Jack potichu otevřel dveře, aby matku neprobudil. Akvarelové obrazy vinice ve všech ročních obdobích visely na zdobných fialových zdech, které odrážely odstíny hroznů, které ji obklopovaly po celý život. Desky stolů a dřevěná komoda vyrobené ze stromů poražených na pozemku, aby se vytvořil prostor pro původní sady, byly plné rodinných fotografií včetně dvou svatebních. Jedna byla pořízená ve starém kamenném kostele ve Francii, druhá pod altánem pokrytým zelení zde na pozemku Swannů. Když si Jack tiše přitáhl židli k posteli, měla zavřené oči.

„Nespala jsem,“ vyhrkla v okamžiku, kdy se posadil. „Jen jsem odpočívala. Kdybych spala, jak bych mohla vědět, že jsi přišel?“

Vzal ji za ruku plnou stařeckých skvrn a snažil se nevnímat, že i když byla schopná trávit hodiny venku, procházet se zahradou, plánovat letní sklizeň, vypadala mnohem křehčí, než když přijel naposledy. Lámalo mu to srdce, které mnozí tvrdili, že nemá. Držel ji za ruku, na které měla jen jednoduchý zlatý prstýnek, který jí jeho otec navlékl před desítkami let.

„Zdálo se mi o tvém otci.“

„Doufám, že to byl krásný sen.“

„Byli jsme zpátky ve Francii během té doby, kdy se ukrýval v našem sklepě. Byl to ten okamžik, kdy jsem s jistotou věděla, že ho miluju. Generace tvého otce byla označována za největší generaci, protože zachránila svět.“

„Nebyl to jen táta, kdo riskoval svůj život.“

Jeho matka byla skutečnou válečnou hrdinkou, která se přidala k Makistům – venkovským partyzánským skupinám francouzského odboje – a byla oceněná francouzskou Médaille de la Résistance, britským Jiřího křížem, nejvyšším oceněním udělovaným civilistům, rovnajícím se Viktoriinu kříži ozbrojených složek, a americkou Medailí cti.

„Dělala jsem jen to, co jsem musela,“ trvala na svém, jako pokaždé, když došlo na toto téma. „Ale chtěla jsem tím říct, že svým způsobem jsi úplně stejný hrdina jako tvůj tatínek.“

Protože nechtěl, aby se jejich poslední slova změnila v hádku, Jack jen pokrčil rameny.

„Jsi,“ trvala na svém. Její pohled byl plný odhodlání, které udrželo naživu její rodinu, jeho otce a spoustu dalších, a silné vůle, která pomohla zachránit její zemi.

„Díky tvým fotografiím si svět uvědomuje zlo, které stále existuje,“ pokračovala. „Svým způsobem jsi strávil celou svou dospělost riskováním života za záchranu světa. Jsem na tebe tak pyšná, mon fils.“

„Děkuju, mami.“ Poslední slovo musel protlačit skrz knedlík v krku.

„Není to fér,“ stěžovala si. „Žádný rodič by neměl přežít své dítě.“ Vydechla a oči se jí zaleskly slzami. Slzami, kterým se tolik bránila. „Ale samozřejmě, jak mi tvůj otec tak často připomíná, život není vždy spravedlivý.“

Když použila přítomný čas, Jacka napadlo, jestli se jí jeho otec zjevuje stejně jako jemu Josette. Z čela jí něžně uhladil pár pramínků stříbrných vlasů, které kdysi bývaly leskle kaštanové. „Musím jít.“

„Já vím.“ Vzala ho za ruku a přitáhla si ji ke svým rtům. „Aller avec dieu, mon fils.“ Jdi s Bohem, můj synu. Po všech těch letech v Oregonu její angličtina zněla téměř jako od rodilé Američanky, i když měla stále lehký francouzský přízvuk. Když se ale rozrušila, byla unavená nebo ve stresu, sklouzávala ke svému rodnému jazyku.

Když Jack odcházel z místnosti, jeho oči byly zalité slzami.

„Jak to šlo?“ zeptal se Gideon, který na něj čekal ve společenské místnosti hlavního domu.

„Líp, než jsem doufal. Mluvila o tátovi. Kdyby nezemřel, byli by svoji přes sedmdesát let. Zajímalo by mě, jak to sakra dokázali.“ Ta představa se Jackovi zdála stejně nemožná jako dosažení míru na Zemi.

Jack se rozkašlal, dlouhým a bolestivým kašlem, u nějž měl pocit, že mu snad roztrhá plíce. Přestože byl tak často obklopen smrtí, o té vlastní nikdy moc nepřemýšlel. Ale když mu sdělili jeho diagnózu, okamžitě se rozhodl vrátit domů. Přesto ale nechtěl zemřít v tomto domě, kde vyrůstal. Nechtěl, aby při pohledu na dům jeho dcery myslely na smrt a utrpení, ale doufal, že by mohly objevit kořeny rodiny Swannů, na jejichž zkoumání si nikdy neudělal čas. Raději se rozhodl pro místní hospic, až si jeho tělo řekne.

„Zavez mě do Passages,“ řekl, jak vyšli ze dveří. Když se rozhlédl po vinohradech až k místu, kde se nad mraky majestátně tyčil ledový vrchol Mount Hoodu, přestalo pršet. „Už je čas.“

Gideon zavolal z hospice Rose a řekl jí, že tam stráví noc. Noc, která jak mu sestra řekla, bude pravděpodobně poslední v životě jeho zaměstnavatele a přítele. Ačkoli všichni v Maison de Madeleine věděli, že se to blíží, hlas šedesátileté ženy se zadrhával, když ho ujistila, že pokoj jeho zaměstnavatele uklidí.

„Bude také potřeba připravit tři pokoje v křídle pro hosty,“ řekl. „Možná budeme mít společnost.“

„Děvčata,“ hádala.

„Uvidíme.“

„Měla bych začít chystat jídlo na pohřební hostinu.“

„Jack říkal, že nechce žádný povyk.“

„Jack tu nebude, aby si mohl stěžovat. Jeho dcery možná budou mít jiný názor,“ namítla. „Jedna je slavná herečka a spisovatelka, další je z jižanské smetánky a třetí je Francouzka. Tam si na to potrpí.“ Ne že by Rose někdy ve Francii byla, alespoň o tom Gideon nevěděl. „A víte, že spousta lidí z údolí se bude chtít zastavit, aby oslavila život pana Jacka.“

Gideon silně pochyboval, že nejstarší, nejvíce opomíjená ze tří dcer bude mít náladu slavit život svého nepřítomného otce. Pokud se vůbec ukáže. „Co kdybychom to vše rozhodli, až přijedou, jestli vůbec,“ řekl a mnul si hrudník v místě, kde se nacházelo srdce.

Jackson netrpěl. Nebylo překvapením, že navzdory jeho přesným instrukcím, aby matku nebrali do hospice, trvala Madeleine na tom, že se svým jediným synem chce být až do konce.

Na muže, který prožil tolik let obklopený násilím, zemřel Jack klidně. Vklouzl do prázdnoty, kde věřil, že na něj na konci bude čekat Josette. I přes tvrzení, že za roky dokumentování hrůz světa se stal ateistou. Kdo byl Gideon, který sám přišel o manželku tak brzy, aby s tím polemizoval?

Když se vrátil na vinici, ve vzduchu a v domě, který patřil spíš do Burgundska ve Francii než do oregonského venkovského údolí Willamette, bylo cítit tolik emocí. Ačkoli to ještě nevěděly, dvě ženy, které nikdy nepoznal a třetí, která je každé léto navštěvovala, budou brzy držet v rukou osud jeho i jeho patnáctileté dcery.

[1] Ken Burns – americký dokumentarista proslulý jako tvůrce „efektu Kena Burnse“ za použití archivních fotografií.

1

Sedona, Arizona

Tess Swannová se posadila na terasu svýhledem na bublající potok Oak Creek lemovaný stromy, zatímco Rowdy, její irský setr zútulku, ležel ujejích nohou avyhříval se na sluníčku. Jasná, nekonečně modrá obloha nad hlavou byla vostrém kontrastu sohromujícími zářivými rudými pahorky.

Brzy ráno padal lehký jarní deštík, pročistil pouštní vzduch aprovoněl jej vůní borovice, jalovce aparfémem zkoberce kouzelných jarních rudých, zlatých, modrých arůžových květů. Výhled, který vtolika návštěvnících vzbuzoval úctu, naplňoval Tess klidem. Její domov byl rájem aútočištěm, které si vytvořila, aby utekla od svého hektického života anapojila se na to, co bylo opravdu důležité.

Brožury, které se rozdávaly vnávštěvnickém centru, tvrdily, že město je katedrálou bez zdí. Ve skutečnosti ve městě žádné katedrály nebyly. Jedinými starověkými svatými místy byla ta, která považovaly za svatá místní indiánské kmeny. Nebylo tu žádné velké letiště. Většina zročních tří milionů návštěvníků přilétala na mezinárodní letiště ve Phoenixu, poté se vydala na dvouhodinovou jízdu stoupající tisíc nadmořských metrů od pouště Sonoran plné kaktusů akončící nádherným výhledem na malebnou cestu národním parkem Red Rock.

Původně malé ospalé zemědělské městečko se vosmdesátých letech stalo novým hlavním městem hnutí New Age, které tvrdilo, že podobný typ silných energetických polí, která existují uVelké pyramidy vEgyptě, na Machu Picchu vPeru, na Bali, Stonehenge aAyers Rock vAustrálii, se dá nalézt izde, vSedoně. Vzhledem ktomu, že Arizona byla pro Američany dostupnější než ostatní jmenovaná místa, turistický ruch se rozrůstal zejména díky těm, kdo věřili tvrzení, že pouhou návštěvou podobného místa azavřením očí se můžete napojit na vesmírné frekvence atím pádem změnit svůj život.

Tess, která dramaticky změnila svůj vlastní život, na podobné věci nevěřila. Ale kzoufalství původních dlouholetých obyvatel se charakter města změnil. Obchody New Age vyrůstaly jako houby po dešti, nabízely křišťály, čtení aury aspirituální cesty na energetická pole. Následovaly je obchody řetězců, rychlá občerstvení, hotely, letoviska aoutletová nákupní centra.

Byly chvíle, kdy jí všudypřítomné nabídky pohody, očisty aosvícení přišly vážně přehnané. Něco jako E.T. aBlízká setkání třetího druhu dohromady. Dokonce ijejí realitní makléřka trvala na tom, že než jí předá klíče, musí dům očistit šalvějí. Ačkoliv ipo osmi letech života zde zůstala skeptikem, nemohla popřít, že dramatická scenérie rudých kopců ahor snekonečnou, téměř oslepující modrou oblohou, byla emocionálně povznášející. Ale ne dneska.

„Nechápu, co máš za problém,“ řekla znovu Phyllis Newhouseová, její literární agentka. Stejný rozhovor vedly už poněkolikáté za poslední měsíc, dokonce ještě před tím, než odevzdala knihu, kterou plánovala jako závěr série její poslední smlouvy. „Série si vede skvěle. Každý díl je na vrcholu prodejnosti podle Times, skaždým dalším se prodává víc výtisků ve všech formátech, televizní seriál se nejen pravidelně objevuje vseznamech sledovanosti, ale jeho popularita skaždou řadou navíc stoupá. Má obrovské publikum. Proč bys chtěla psát něco jiného?“

Tess nechtěla agentce přiznat, že právě prochází první vážnou autorskou krizí.

„Potřebuju změnu.“

To byla pravda. Po osmi letech strávených psaním velice populární série románů odehrávajících se na fiktivní střední škole, začínala mít Tess pocit, jako by uvízla vbažině.

Většinu svých vlastních školních let trávila vmalé místnosti vytvořené vobrovské televizní hale, kde od osmi do šestnácti let hrála roli dvojčat řešících zločiny. Jedna zdvojčat byla šprtka, neustále pátrající po faktech, adruhá raději spoléhala na svou intuici. Ještě méně realistická byla skutečnost, že se jim zločiny dařilo řešit, aniž by jejich rodiče, ředitel školy aučitelka vinternátní škole, měli nejmenší ponětí.

Vreálu trávila těch pár měsíců, kdy se nenatáčelo, na střední škole vBeverly Hills. Ikdyž je pravda, že studenti vBeverly Hills nebyli takoví jako studenti na středoamerické škole, okteré psala ve svých románech, její postavy sdílely stejné zkoušky, zážitky atrápení dospívajících kdekoliv. Příběhy se zabývaly tlakem vrstevníků, vlivem partiček, prvními láskami, zlomenými srdci, obrazem sebe samých, šikanou, zneužíváním návykových látek, poruchami příjmu potravy ahledáním pohlavní identity. Seriál, ve kterém hrála, posledně jmenovaným tématům nikdy nevěnoval pozornost, ajen zlehka se jich dotkly filmy, ve kterých po škole také hrála.

Přestože je to víc jak deset let, co školu dokončila, Tess psala ovnitřních osobních pocitech apravdách asama si dobře uvědomovala, že se na těchto stránkách snaží vypsat ze svých neuróz.

Poté, co překonala zotavovací část svého života, byla Tess připravená na další kapitolu. Jediným problémem bylo, že ještě nepřišla na to, jaká kapitola by to měla být. Věděla jen, že nastal čas, aby její fiktivní dospívající, kteří na školu přišli zrůzných ačasto velice odlišných škol, odmaturovali aposunuli se ve svých životech dál. „Rozmanitost!“ prohlašovali nadšeně její agentka avydavatel při večeři vrestauraci, kde ceny za předkrmy byly takové, že by znich týden vyžila čtyřčlenná rodina.

„Včera jsem byla na obědě sDanielle,“ prozradila Phyllis. Danielle Williamsová byla novou šéfredaktorkou vydavatelství, kterou povýšili zaustralské pobočky společnosti, aby „vnesla do firmy nový pohled asvěží energii“.

„Byli tam iz obchodního az marketingu avěříme, že jsme přišli sbombastickým nápadem, který uspokojí všechny.“

„Sjakým nápadem?“

„Budeme se řídit tvým návrhem anecháme je na střední škole Pleasant Meadows odmaturovat. Konečně! Apak je pošleme na vysokou.“

„Tohle je ten váš bombastický nápad?“

Tess měla pocit, jako by si zatloukala hřebíčky do rakve své kariéry. Phyllis se jí ujala jako klientky, když se to mnozí zvydavatelského světa zdráhali zkusit poté, co během evropského turné tak velkolepě zahodila svou hudební kariéru aveřejně se zhroutila. Aza to jí Tess bude vždy vděčná.

Snakladatelstvím byla spokojená přes deset let. Během té doby měla redaktory, kteří byli často schopni vidět celý les, zatímco ona se zasekla psaním ojednotlivých stromech. Ajejí knihy vylepšili. Grafické oddělení jí dodávalo obálky, díky kterým knihy zregálů prakticky skákaly čtenářům do rukou. Obchodní amarketingové oddělení hrálo obrovskou roli vtom, že se dostala tam, kde dnes je. Ale pokud se něčemu naučila, nejdříve vtelevizi, pak vhudební branži ateď svydavatelstvím, tak tomu, že není třeba opravovat něco, co není rozbité.

„Tvoje publikum je silně napojené na postavy. Jak vknihách, tak vseriálu. Ale dokonce ijá musím uznat, že střední školu studujou už dost dlouho. Takže,“ navrhla Phyllis, „jednoduše napíšeš ovýzvách, kterým musí čelit se vstupem do dospělosti. Což ti nejen umožní více konfliktů azralejší obsah, ale taky díky tomu budeš moct uvést nové postavy arozšířit jejich svět.“

„Ale bude to pořád ten samý svět. Ty stejné postavy. Jen budou starší.“ Kdyby to chtěla udělat, už by se do toho pustila. Nechtěla se jen přesunout zdospívajících na dospělé. Už snimi skončila. Konec. Konec. Konec.

„Zkus se nad tím aspoň zamyslet,“ naléhala Phyllis. „Vyspi se na to. Vsadím se, že se ti otevře nový svět plný možností.“

„Dobře,“ souhlasila Tess, jen aby mohla hovor ukončit.

„Skvěle. Předám zprávy dál.“

„Řekni jim, že se nad tím zamyslím,“ upřesnila. „Nechci, aby se zatím mluvilo onové smlouvě.“

Potřebovala se znovu najít. Dát si potřebnou pauzu až do chvíle, než najde ten správný příběh. Takový, ze kterého by byla naprosto nadšená. Což by se snad promítlo nejen do toho, že by našla nové čtenáře, ale třeba by změna tématu přesvědčila ty současné, že jsou také připraveni na něco nového aneotřelého.

Když Rowdy zvedl hlavu anezvykle hluboce zavrčel, ohlédla se aviděla mrak červeného prachu, který se zvedal za přijíždějícím autem. Naštěstí nebyla poblíž takzvaných energetických míst, ale itak občasný turista ignoroval nápisy osoukromém pozemku postavených před odbočkou ze silnice.

„Někdo sem jede,“ řekla. „Musím běžet. Zavoláme si.“ Ukončila hovor dřív, než mohla Phyllis přijít sdalším argumentem. Protože tušila, kdo by návštěvník mohl být, opřela se vkřesle, zkřížila si paže na prsou ačekala.

První nápověda oidentitě jejího návštěvníka byla samolepka slogem místní autopůjčovny. Když vystoupil zauta avyrazil směrem kní, jeho tmavý oblek – rozhodně až příliš formální na Sedonu – byl dalším důkazem, že není místní. Měla dost dobrou představu otom, kdo to asi je. Muž, kterého se ze všech sil snažila posledních dvacet čtyři hodin ignorovat.

„Už jsem vám říkala, že nemám nejmenší zájem vyslechnout si, co mi chcete říct.“ Nejdřív právníkovi zOregonu třikrát položila telefon, nakonec si Tess číslo Donovana Breese zablokovala.

„Pravda,“ souhlasil. „Ale když mě klient najme na práci, tak ji odvedu. Ajak jsem již říkal během našeho krátkého rozhovoru, váš otec…”

„Správný výraz by byl dárce spermatu.“ Jako spisovatelka byla Tess při výběru slov velice přesná apečlivá.

„Jackson Swann,“ pokračoval, jako by nic neřekla, „mě najal, abych řídil veškeré jeho záležitosti.“

„Což znamená, že zaplatil za tenhle oblek od Armaniho.“ Dobrá, byla možná až moc hrubá, ale tento muž vnikl na její pozemek.

„Vlastně je to Tom Ford. Věřím vnakupování od amerických firem. Ajestli se mě snažíte urazit, budete se muset snažit otrochu víc,“ řekl slehkostí. Natáhl ruku kRowdymu, který zjevně usoudil, že cizinec nepředstavuje žádné riziko apřiblížil se kněmu. „My právníci si rychle vypěstujeme tlustou kůži. Moje už je téměř hroší… Aabych se vrátil kdůvodu, proč jsem přijel ztakové dálky, staral jsem se také oJacksonův majetek.“

Přestože byla naštvaná, že její zrádný pes muži nejen oblizoval ruku, ale začal také divoce vrtět svým rezavým ocasem, ihned zaznamenala minulý čas. Sakra, cítila, jak se uvnitř ní cosi pohnulo. „Naznačujete mi, že jste vážil celou tu cestu, abyste mi řekl, že je mrtvý?“

„Obávám se, že ano. Jsem tady, protože trval na tom, abych vám to sdělil osobně.“

„Ale itak jste mi neustále telefonoval.“

„Jen jsem si chtěl svámi domluvit schůzku, abych nám oběma ušetřil čas anepříjemnosti vpřípadě, že byste zrovna nebyla vArizoně. Ale zavěsila jste vokamžiku, kdy jsem zmínil jeho jméno. Třikrát. Apak jste si zablokovala moje číslo.“

„Většině lidí by asi došlo, že oJacksonovi Swannovi nechci mluvit.“

„Dobrá, ale když už jsem tady…“

„Neoprávněně jste vnikl na můj pozemek.“

„Chápu. Můžete zavolat policii, šerifa nebo kohokoli, kdo zde zastupuje zákon, jestli chcete. Mezitím to vezmu zkrátka. Jste jedna zjeho dědiček.“

„Ať mi odkázal cokoli, nechci to. Vedu si sama velice dobře.“

„To mi řekl.“

Neochotně musela přiznat, že si tím získal její pozornost. „Aco přesně vám omně řekl?“

„Nic osobního,“ ujistil ji. „Jen ovašem seriálu, který mimochodem zbožňovaly moje sestry. Ovašich filmech atrochu odobě, kdy jste byla hvězdou popmusic…“

„Ktomu bych se raději nevracela.“

„Chápu. Vy jste ale pokračovala avybudovala si pozoruhodně úspěšnou kariéru. Autorka bestsellerů podle New York Times aseriál vytvořený zvašich knih…“

„Převzatý zmých knih. Rozhodně nepíšu scénáře.“ Vžádném případě by si nikdy nenárokovala dílo jiného autora. Ikdyž se ti autoři odklonili od jejího původního příběhu, aby, jak jí bylo vysvětleno, „zvýšili dramatičnost avybudovali sexuální napětí“. Což znamenalo spoustu žhavých scén, které vjejích knihách nebyly. Scény, okterých by nepochybně musela psát, kdyby její postavy postoupily na vysokou školu. Ani náhodou. To se nestane.

„Ale ty scénáře by neexistovaly, kdybyste nevytvořila uvěřitelné postavy arámec pro příběh, který je téměř návykový.“

„Víte, co se říká otom, že lichotky vás dostanou všude?“

„Zaslechl jsem to.“

„Tak pro vaši informaci, na mě to nefunguje.“

„Budu to mít na paměti. Apro vaši informaci, to neměla být lichotka. Vím vše okaždé zknih, kterou jste napsala.“ Zvedl ruku, aby přerušil její plánovanou poznámku otom, že lhaní je ještě méně účinné než lichotky. „Moje dvanáctiletá neteř avšechny její kamarádky jsou závislé na vašich knihách ze střední školy vPleasant Meadows. Kdykoli mě Jamie, to je má neteř, navštíví, zásobuje mě veškerými podrobnostmi. Vtuto chvíli zoufale čeká na další knihu, aby zjistila, jestli Madison skončí sEthanem nebo tím rošťákem Brockem.“ Odmlčel se.

„Nepředpokládám, že byste byla ochotná mi to prozradit, abych mohl získat pár strýčkovských bodů kdobru?“

„Bohužel.“ Tess měla podezření, že se svým vzhledem abezprostřednějším chováním, než jaké by čekala od právníka vdrahém obleku, už zřejmě body usvé dospívající neteře získal itak. „Je to přísně tajné.“

Pokrčil širokými rameny, která se zužovala do dlouhého, svalnatého hrudníku. Když si odmyslela oblek avyměnila ho za rozepínací košili, představila si ho Tess spíš jako kovboje. Světlý klobouk na tmavých vlasech, ošoupané boty místo italských polobotek, byly by ostruhy přehnané?

„Myslel jsem si, že to řeknete,“ odpověděl. Jako právník vypadal dobře, ale jako kovboj by byl opravdu žhavý. Možná by to mohla zkusit sromantickou novelou zprostředí kovbojů. „Ale za pokus to stálo. Akdyž už jsem utěch pokusů…“

„Ne.“ Tess zavrtěla hlavou, představa sexy kovboje rychle zmizela azanechala ji jen klamně příjemného, ale protivně tvrdohlavého právníka. „Jestliže mi můj dárce spermatu cokoli zanechal, máte mé svolení věnovat to charitě. Jen sepište nějaký papír vté vaší právničině ajá to podepíšu.“

„To bude složité.“

„Jste právník. Vyřešte to.“

„Jak jsem řekl, je to složité.“

„Aco přesně to je, mi neřeknete, že ano?“

„Omlouvám se,“ řekl. „Na konkrétní detaily dědictví se vztahuje mlčenlivost do okamžiku, než je závěť oficiálně přečtena.“

„Ato bude kdy?“ Ne že by ji závěť zajímala. Lhářka. Kčertu stím chlapem. Vzbudil její zvědavost.

„Jakmile se mi podaří svolat všechny jeho dcery. Jack mě varoval, že zřejmě nebudete moc chtít spolupracovat. Ale jak jsem řekl, instruoval mě, abych vám zprávu ojeho smrti předal osobně. Už jsem se rozhodl, že to vezmu postupně. Od nejstarší, což jste vy, přes prostřední až po nejmladší.“

„Nejmladší?“ Právník znovu získal její plnou pozornost. „Mám jednu nevlastní sestru, která žije vCharlestonu.“

„Charlotte,“ souhlasil. „Ta je další na seznamu.“

OCharlotte Tess věděla všechno. Dokonce ji přidala do jedné ze svých knih. Hloupou blonďatou krásku zJihu. Osvé nevlastní sestře se dozvěděla znovin, když Jackson Swann získal svou druhou Pulitzerovu cenu. Osestře, se kterou nikdy neměla zájem se setkat. Ale musela přiznat, že si ji vygooglila. Jen ze zvědavosti.

„Její matka aotec jsou stále manželé?“

„Ano.“

„Tak proč neinformujete její matku?“

„Omlouvám se.“ Vjeho hnědých očích se objevilo cosi, co vypadalo jako upřímnost. „Ale opět je to součástí mlčenlivosti.“

„Atvrdíte, že Jackson Swann měl třetí dítě?“

Přikývl. „Jmenuje se Natalie.“

„Ten muž měl mnoho chyb, pane Breesi, aza většinu znich znějakého neznámého důvodu nikdy nenesl odpovědnost. Ale ani jemu by přece neprošla bigamie.“

„SJosette Seuratovou byli spolu dvacet šest let, ale nikdy se nevzali. Měli jedno dítě, Natalii. Svůj příběh vám bude muset odvyprávět ona sama.“

Ačkoli Tess sebe samu přesvědčovala, že jí na tom, že ji otec opustil, už vůbec nezáleží, že pro ni byl mrtvý už dávno, tahle novinka zabolela. „Jackson Swann zvládl strávit dvacet šest let sjednou ženou?“ Adcerou. Jedinou ze třech, kterou se zřejmě rozhodl si ponechat.

„Byli spolu až do loňského roku, kdy Josette náhle zemřela, ikdyž mezi nimi nebyl vztah, který by většina lidí považovala za tradiční. Váš otec – Jackson,“ opravil se, když se na něj ostře podívala, „nikdy nepřestal jezdit do válečných zón. Dovedu si představit, proč ho to tam neustále táhlo, ale nejsem psycholog, takže je to jen odhad podle toho, jak jsem ho celý život znal.“

„Zastupujete ho od narození?“

To ho rozesmálo. Smál se hlubokým, sytým barytonem, který se musel nepochybně líbit klientkám aženám vporotě. Představa kovboje pomalu ustoupila ateď si ho Tess představovala jako významného rozvodového právníka pomáhajícího řadě opuštěných manželek dosáhnout když ne pomsty, tak řádného vyrovnání. Byl by skvělým velkým bílým žralokem trhajícím na kusy nevěrné manžely azároveň poskytujícím pochopení auklidnění svým klientkám. Jako pohodový zlatý retrívr.

„Když jsem vyrůstal, oJacksonovy záležitosti se staral můj otec,“ řekl. „Kdykoli Jack přijel do Oregonu, zastavil se vPortlandu apovečeřel snaší rodinou. Byl pro mě jako oblíbený strýček. Vždy přivezl nějaký skvělý dárek. Když jsem byl vpubertě, fantazíroval jsem díky němu oživotě na hraně.“

„Akdyž jste dospěl?“

„Rozhodl jsem se, že každodenní riskování života funguje dobře vknihách afilmech, ale vreálném životě by to bylo příliš. Jackson byl přítel. Někdy to sním ale nebylo jednoduché.“

Tess se chtěla zeptat, proč se muž, okterém nechtěla mluvit, neustále vracel do Oregonu, ale vzhledem ktomu, že již trvala na tom, že ji to vůbec nezajímá, zvládla držet jazyk za zuby.

„Josette byla také velice svobodomyslná, což jsem vždy pokládal za hlavní důvod, proč jim to tak dobře klapalo. Neměli od sebe navzájem žádná očekávání.“

„Jak milé,“ řekla Tess ajejí tón byl stejně suchý jako arizonský pouštní vzduch.

„Omlouvám se. Snažil jsem se vám jen poskytnout nějaké rodinné informace ahistorii, než se setkáte sNatalií.“

„To není nutné. Protože vůbec nemám vúmyslu se sní setkat.“

„Jste sestry.“

„Nevlastní. Anaprosto cizí lidé.“

„Nejste aspoň trochu zvědavá?“

„Ne. Ani trošičku.“

„Můžu se na něco zeptat?“

Pokrčila rameny. „Zkuste to.“

„Nemáte ráda všechny právníky? Všechny právníky, kteří by řešili záležitosti Jacksona Swanna? Nebo je to jen mnou?“

„Není to vámi,“ odpověděla. „Musím přiznat, že jste si mě získal tím příběhem ovaší neteři amých knihách.“

„Líbilo se vám, že jste slyšela, že je skamarádkami čte?“

„Ne. Fajn, to taky. Ale hlavně proto, že jste si vyslechl její vyprávění. Adokonce jste znal ipostavy. Nepotkala jsem mnoho mužů, kteří by to zvládli. Možná vlastně žádného.“

„Vypadá to, že jste potkávala špatné muže,“ řekl lehce. „Avěřte mi, je to mnohem jednodušší, než když mi nalakovala nehty. Jednou jsem měl naléhavý hovor od klienta, kterého právě zatkli za přepadení banky. Nakonec se ukázalo, že došlo kzáměně identity, ale musím přiznat, že bylo dost ponižující přijet na policejní stanici se zářivě růžovými nehty.“

„Vy jste si je neodlakoval?“

„Sestra doma neměla odlakovač. Amůj klient měl záchvat úzkosti, tak jsem se nechtěl zdržovat cestou do drogerie.“

„To je působivé.“ Adokazovalo to notnou dávku sebevědomí. Policajti si ho museli řádně podat.

„Děkuji.“

„Byla to aspoň hezká růžová?“

„Ne, ale byla to kolekce Miss Universe. Moje neteř miluje zářivé alesklé nehty asbírá korunky ačelenky. Společně svašimi knížkami také miluje jakékoli knihy nebo filmy oprinceznách. Ale ikdyž podle popisu může znít trochu pošetile, studuje zároveň matematiku atechnologie.“

„Zdá se, že vaše neteř je dívka různorodého vkusu anadání.“

„Uvědomuji si, že to asi říká většina pyšných strýčků, ale Jamie je skvělá. Právě se rozhoduje, jestli bude inženýrkou vNASA astane se členkou ryze ženského týmu, který založí trvalou kolonii na Měsíci, která by se stala základnou pro zkoumání dalších planet. Nebo jestli se stane prezidentkou. Poslední dobou, díky tomu, že vás viděla vnějakém televizním pořadu, zvažuje také dráhu spisovatelky. Už je ve školních novinách aotiskli jí dvě povídky.“

„To je dobře.“

„Všichni jsme na ni moc pyšní. Ikdyž jsou její příběhy dost temné aponuré.“

„To je věkem. Vpubertě děti začínají přemýšlet oživotě asmrti.“ Usmála se, skutečně se usmála. Poprvé od chvíle, kdy přijel. „Když jsem byla vjejím věku, plnila jsem svůj deník pochmurnými básněmi plnými zkázy, které vždycky končily tragicky.“

„Ale změnila jste se.“

„Můj život se změnil,“ řekla. Ato ani zdaleka nevystihovalo skutečnost. „Začala jsem se na různé situace dívat jinak. Většina mých postav jsou dobří lidé, ale schybami. IMaureen, královna zlých holek, žije smatkou, která umírá na rakovinu. Ale to je ještě pořád tajné.“

„Budu mlčet jako hrob.“ Když přiložil prsty na rty, na tvářích se mu objevily dolíčky. Shnědýma očima, hustými řasami, kudrnatými hnědými vlasy atěmi dolíčky by mohl okamžitě hrát jakéhokoli právníka vtelevizi.

Pokračoval: „Teď, když se zdá, že spolu začínáme lépe vycházet –“

„Mě zatáhnete zpět knevítanému tématu pohřbu mého dárce spermatu.“

„Vtuto chvíli žádný pohřeb naplánovaný není. Jack nechtěl žádný povyk. Ale kdybyste vy tři chtěly něco naplánovat –“

„Nevím, co ty další dvě. Ale já rozhodně nemám zájem předstírat, že jsem zjeho smrti nešťastná.“

Zatraceně. Jakmile slyšela svá slova vyřčená nahlas, uvědomila si, že opravdu není nešťastná. Byla naštvaná. Jak si ten parchant mohl dovolit umřít dřív, než ho mohla konfrontovat aukázat mu, jak úspěšnou se stala? Že udělal chybu, když svou rodinu opustil? Když byla mladší, dřív, než se její život rozpadl velkolepým veřejným skandálem, snívala, že se jednoho dne objeví na natáčení abude žasnout nad tím, jaká je skvělá herečka. Aprotože byla normální dospívající dívka, toužila slyšet od svého otce, že je hezká. Chytrá. Talentovaná. Chtěná.

Sáhl do kufříku avytáhl velkou žlutou obálku. „Tady jsou veškeré detaily aadresa mé kanceláře vAberdeenu vOregonu. Je to asi padesát kilometrů jihozápadně od Portlandu. Dal jsem dohromady inějaké možnosti letů, které můžete zvážit.“

„Nikam nejedu,“ trvala na svém.

„Podívejte se, chápu, jak se cítíte,“ řekl. „Upřímně. Ale opravdu je potřeba, abyste se přijela podívat na své dědictví. Protože je potřeba udělat pár zásadních rozhodnutí.“

„Já už jsem se rozhodla. Nejedu. Od Jacksona Swanna nic nechci.“

„To jsem pochopil. Problém je, že kvyřízení dědictví potřebuju, abyste to podepsaly všechny tři. Apřestože zacházím za mez svých povinností, řeknu vám, že mluvíme omajetku, který vyžaduje vaši přítomnost.“

„Aje to tu zase. Snažíte se vzbudit mou zvědavost.“ Ale nakonec si obálku, kterou stále držel, převzala. „Jaký majetek?“

„Swannovi byli mezi prvními osadníky ve vinařské oblasti, ikdyž vté době tam víno nebylo hlavní plodinou. Takže vaši předci pěstovali třešně.“

„Tvrdíte, že jsem zdědila třešňový sad?“ Třešně milovala. Hlavně vkoláči. To ale neznamenalo, že se chtěla stát farmářkou.

„Vdnešní době jsou třešně jen malou součástí majetku. Hlavním předmětem podnikání je víno. Je tam také dům adalší položky. Mým úkolem vkaždém dědickém řízení je pomoci zúčastněným vytvořit strategii, jak majetek rozdělit. Movitý inemovitý.“

„Ještě jednou opakuju, že nic nechci.“

„Rozumím. Ale netýká se to jen vás.“

„Snažíte se mi říct, že to není jen omně.“

„Znovu říkám, že je potřeba učinit zásadní rozhodnutí, ajako právní zástupce vašeho otce bych nerad viděl, aby některá zvás litovala. Věřte mi, není to řešení, které bych Jacksonovi doporučil. Pro dědice, kteří předem netuší, že zdědí podnik, je to těžké. Zejména, pokud nemají ani náznak, jak by to zemřelý chtěl řešit.“

„Řeknu to takhle. Na tom, jak chtěl Jackson Swann naložit smajetkem, který za sebou zanechal, mi záleží asi tak, jako záleželo jemu na mně. Což je vůbec.“

„To mě mrzí. Ale vzhledem ktomu, že je vám to jedno, nemělo by trvat dlouho věci si prohlédnout apředat je zbylým dvěma dědičkám. Ale podmínky závěti stanoví, že to musí být provedeno osobně. Na místě. Apokud jeden zdědiců odmítne účast, celý podnik bude pravděpodobně prodán avýtěžek půjde na charitu.“

„To zní dobře. Auž na mě zase tlačíte. Chcete, abych měla výčitky vůči dvěma ženám, které ani neznám.“

„Dělám jen svou práci tak, jak si přál můj klient.“

„To máte kliku,“ zamumlala. „Určitě musel být jedním znejnáročnějších klientů.“ Ale byla zvědavá, zatraceně. Přesně, jak Jackson Swann plánoval.

„To byl. Ale zároveň byl inejzajímavější. Což je důvod, proč nejsem překvapený, že alespoň ujednoho zdědiců jablko nepadlo daleko od stromu.“

„Ani vnejmenším nejsem jako on.“ Strávila celý život tím, že se snažila být pravým opakem svého otce.

„Oba jste si zvolili kreativní profese. Asvé vlastní cesty. Zejména, když jste skončila shudbou adala se na psaní.“

„Tak to nebyla úplně moje volba.“ Už to nebolelo. Stejně jako její postavy, které vytrvaly apokračovaly dál, ikdyž se na ně opakovaně řítily katastrofy.

„Tenkrát to tak možná vypadalo. Hudební průmysl je plný comebacků. Přesto, když jste se konečně dostala do fáze, že jste osvém životě mohla rozhodovat sama, zvolila jste jinou cestu. Takovou, která, jak se zdá, vám skvěle vyhovuje.“

„Už zase zkoušíte lichotky.“

„To nejsou lichotky. To je pravda. Zdá se také, že jste po otci zdědila sílu. Ahouževnatost.“

„Někteří to nazývají paličatostí.“ Například její matka. Av poslední době iPhyllis. „Ale vy se jen tak nevzdáváte. Neustále vás odmítám avy pořád pokračujete.“

„Dělám jen svou práci.“ Rozhlédl se po okolí. „Je to tady nádherné, ale Oregon je taky krásný. Azelený.“

„VOregonu už jsem byla.“

„Opravdu?“ Nadzvedl obočí. „Ve které části?“

Zatraceně. Dostal ji. „Mezinárodní letiště vPortlandu,“ přiznala. „Ale letěli jsme kolem Mount Hoodu azdálo se, že stačí natáhnout ruku ahory se můžete dotknout. Apři čekání na odlet jsem měla misku čehosi, co bylo označeno jako světově proslulá polévka ze škeblí.“

„Nevím, jestli je světově proslulá, ale Portland je jí určitě vyhlášený. Recept apůvodní restaurace, které polévku vaří, tam jsou od doby těsně po druhé světové válce. Ajedly tam hollywoodské hvězdy jako Paul Newman, Joanne Woodwardová aHenry Fonda.“ Opět se mu vtvářích objevily dolíčky. „Ateď mohou do seznamu hvězd přidat ivaše jméno.“

„Nejsem žádná hvězda.“ Ikdyž jí dříve byla. Vystupování vtelevizi byla legrace. Bavila ji výzva hrát dvě zcela odlišné postavy naráz, apřestože seriál byl místy trochu přeslazený, autoři do scénáře zakomponovali dostatek rodinných konfliktů – znichž všechny bylo možné vyřešit do šedesáti minut, mínus přestávky na reklamu. Trable na druhou byl milý pořad, vhodný pro všechny věkové kategorie, což zněj udělalo celonárodní program na středeční večery anejsledovanější pořad televize vhlavním vysílacím čase.

„Ato vám vyhovuje.“

„Po mém hvězdném vyhasnutí, kterého jste mohl být společně se zbytkem světa svědkem, protože jste na to určitě dost starý, je má odpověď ano. Rozhodně dávám přednost soukromí.“ Úplně stačilo, že se nepochybně objeví vnekrologu Jacksona Swanna.

Table of Contents

Předmluva

1