Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Friederike von Aderkas

Síla hněvu

Jak ovládnout a využít hněv

Přeloženo z německého originálu knihy Friederike von Aderkas Wutkraft: Energie gewinnen. Beziehungen beleben. Grenzen setzen., 1. vydání, vydaného nakladatelstvím Beltz Verlag, Verlagsgruppe Beltz, Werderstraße 10, 69469 Weinheim, v Německu, 2021.

Original title: Wutkraft: Energie gewinnen. Beziehungen beleben. Grenzen setzen. by Friederike von Aderkas

© 2021 Beltz Verlag in the publishing group Beltz, Weinheim Basel

All rights reserved.

Vydala Grada Publishing, a.s.

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz

tel.: +420 234 264 401

jako svou 8497. publikaci

Překlad Tomáš Mach

Odpovědná redaktorka PhDr. Dana Pokorná

Grafická úprava a sazba Eva Hradiláková

Návrh a zpracování obálky Ondřej Mikulecký

Počet stran 216

První české vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna PBtisk a.s., Příbram

Czech Edition © Grada Publishing, a.s., 2022

ISBN 978-80-271-4324-5 (ePub)

ISBN 978-80-271-4323-8 (pdf)

ISBN 978-80-271-3403-8 (print)

Pro Thila

Kdo říká „ano“ hněvu,

říká „ano“ životu

Hněv má mnoho tváří. U někoho se projeví zčervenáním obličeje a vystupujícími žílami na čele, u druhého přísnou tváří nebo škodolibým úsměvem, další nasadí neproniknutelnou pokerovou tvář bez jediného náznaku hněvu, který kypí uvnitř. U těch posledních tak nemáme šanci poznat, že jsou rozhněvaní. Možná pouze zaregistrujeme ledové mlčení naplněné tichým hněvem. Jiní lidé zase cítí hněv až v okamžiku, kdy již vybuchli. Najednou mají v krku knedlík nebo je další den trápí bodavá bolest hlavy.

Řada z nás se již velice brzy naučila poznat první známky hněvu. Možná že rodiče neviděli rádi, když se jim kladl odpor, a proto vzdor a zlost utínali hned na začátku větami typu: „Jen teď nezačínej žádnej tyátr!“ nebo „Ovládej se!“

Nevědomě vybíjený hněv v sobě nese destruktivní sklony. Naproti tomu hněv, který nám pomáhá utvářet život podle našich potřeb, není slepý ani agresivní, nýbrž jasný a cílený. Jak se nám podaří potlačit hněv, než nekontrolovatelně vypěníme? A jak to, že mnoho z nás si hněv v sobě vůbec nepřipouští?

Potlačený hněv škodí duši i tělu

Při své pedagogické a hospitační činnosti jsem se často setkala s lidmi, kteří si zakázali pociťovat vlastní hněv a kteří už si ani netroufli projevit ho před ostatními. Všimla jsem si, že pro ně bylo velmi těžké osmělit se a vzít svůj život do vlastních rukou, a hledala jsem způsob, jak jim co nejlépe pomoci. V této souvislosti jsem brzy začala podrobně zkoumat i své vlastní rodinné zázemí a objevila jsem, co formovalo můj vztah k hněvu. Když jsem se jako dítě vztekala nebo neposlouchala rodiče, stávalo se, že mě rodiče poslali do mého pokoje s větou: „Běž se vyvztekat. Až se uklidníš, můžeš se zase vrátit.“ Pronášeli to jasně, ale nikoli výsměšně nebo extra hlasitě. Mně se nelíbilo být sama v pokoji, takže moje rebelie vzala poměrně rychle zasvé – a já jsem začala potlačovat nežádoucí hněv. Víceméně nevědomě jsem se rozhodla upozaďovat své potřeby a chovat se tak, aby mě druzí měli rádi, například při jídle. Když bylo něco, co jsem neměla ráda, musely jsme my děti povinně ochutnat alespoň tři lžíce. Vzpomínám si, že jsem to vnímala jako nespravedlnost a hrubost, že musím jíst něco, co mi nechutná. Naučila jsem se však, že diskuse je k ničemu, a radši jsem dodržovala pravidla. Někdy jsem měla pocit, že mám v krku mnohem větší knedlík, než byl ten na talíři. Dnes bych řekla, že jsem tenkrát svůj hněv spolkla – i když jsem se rozhodla ho nevyjadřovat, přesto jsem se ho nemohla úplně zbavit.

To byla pro mě naprosto zásadní zkušenost. Dnes vidím, o co jsem se připravila svým rozhodnutím nevyjadřovat hněv. Dnes už vím, že hněv je síla, kterou můžeme využít k utváření našeho života takovým způsobem, že budeme plně prožívat přítomný okamžik a cítit, že doopravdy žijeme. Hněv nás upozorňuje na události, situace a vztahy, které nám vadí. Hněv nám může pomoci nově nastavit vztahy nejenom s našimi nejbližšími, ale i v zaměstnání a přinést pozitivní změny. Hněv nám dává odvahu se ozvat, vyjádřit svůj názor, nastavit hranice a jednat. Pomáhá nám zasáhnout v důležitých situacích, poskytnout podporu nebo požádat o pomoc. Hněv pomáhá lidem říct pravdu a ukončit hádku.

Jestliže hněv potlačujeme, najde si jinou cestu, jak se projevit – když ne nahlas, pak o to tišeji, pasivně – a v nejhorším případě se může obrátit i proti nám. Švýcarská profesorka psychologie Verena Kastová, která se obsáhle zabývá pocity vzteku a hněvu, zjistila, že lidé, kteří si zakazují hněv, trpí často depresemi.[1] Zadržování hněvu může mít negativní důsledky, které se pak někdy projeví ve formě psychických či psychosomatických onemocnění. Lidé, kteří nejsou schopni pracovat se svým hněvem, trpí pocitem méněcennosti a silně o sobě pochybují. Často si kladou otázku, zda mají právo být na světě.

Vědci se na základě nových poznatků zaměřili v posledních letech více na zkoumání vztahu mezi emocemi a psychickými a somatickými problémy, například na zkoumání traumat. Panika, záchvaty úzkosti a deprese i různé tělesné symptomy jsou podle Američana Petera A. Levinea, nejvýznamnějšího současného odborníka na traumata, známkou zadrženého stresu.[2] „Intenzivní emoce stejně jako nedostatek emocí vyvolávají fyziologické změny, které se podílejí na narušení autonomní regulace a na vzniku psychosomatických poruch,“ tvrdí psychologové Laurence Heller a Aline LaPierrová, odborníci na poruchy příchylnosti a vývojová traumata.[3]

Již dlouho jsou k dispozici vědecké práce, jak držení těla a vědomé postoje těla ovlivňují náš zdravotní stav. Nina Bullová zkoumala tuto oblast od čtyřicátých let minulého století na Kolumbijské univerzitě v New Yorku. Přišla se studiemi o úzké souvislosti mezi držením těla, respektive vzorcem napětí, a tím, jak se lidé cítí při depresích. Terapie jako Feldenkraisova metoda nebo Alexanderova technika jsou zaměřeny na správné držení těla. Vycházejí z předpokladu, že tělesné a duševní procesy jsou vzájemně propojeny.

Jako systémová poradkyně a průvodkyně emočními procesy radím svým klientům,[4] aby pozorovali své tělo a zkoumali, zda určité symptomy nelze spojit s potlačeným hněvem. Emočními procesy jsem již prováděla i osoby, které si stěžovaly na sklon k chronickým potížím nebo depresivním náladám. Téměř vždy to byli lidé, kteří se snažili vyhovět všem kolem sebe – rodině, šéfovi, kolegům nebo přátelům. Opakovaně při tom naráželi na hranice svých možností, ztratili kontakt se sebou samými a s vlastními potřebami a neměli odvahu ukázat tyto hranice ostatním. S těmito klienty pracuji na vnímání jejich těla, jakož i jejich pocitů a emocí – přednostně jejich hněvu, ze kterého se mohou naučit čerpat sílu pro nový život bez bolestí, depresí a sebeničení. Stejně tak se mi osvědčila práce s hněvem i u osob, které se rychle rozčílí a reagují vzpurně, takže přicházejí o přátele a dostávají se do problémů s kolegy nebo nadřízenými. Když se naučíte včas cítit svůj hněv a v daných situacích jednat cíleně a přiměřeně, zásadně se vám změní život: vztahy začnete prožívat nově a častěji v nich budete zažívat radost a potěšení.

Způsob, jakým zacházíme s našimi pocity, zásadním způsobem ovlivňuje kvalitu našeho života a duševní zdraví. Podívejme se na to ještě jednou a podrobně: Jak jste na tom s pocitem hněvu? Dovolujete si pociťovat hněv? Jak se hněv u vás projevuje a kdy? Někteří jednají v hněvu hned, jiní později, například rýpají do kolegy, který se při každé akci okamžitě dere dopředu. Ulehnete do postele (a možná i se staženým žaludkem) poté, co váš partner, a to nikoli poprvé, odložil naplánovanou společnou aktivitu kvůli práci? K procítění hněvu je třeba nejprve objevit, kde se v nás hněv nachází a jak se projevuje. V této knize najdete praktická cvičení, která vám pomohou zjistit, jak se váš hněv projevuje nebo kde se ve vás skrývá. Dovolte si poznat hněv jako užitečný pocit a používat ho, abyste svůj život mohli utvářet podle svých potřeb a nemuseli se již dále přetvařovat. Objevte nové možnosti a cesty, které vám přinesou více radosti ze života a opravdovosti.

Proč mi leží hněv na srdci

Ráda bych vás seznámila se sílou hněvu a s jeho světlou stránkou. Předtím vám ale budu vyprávět svůj vlastní příběh, jak jsem objevila sílu hněvu. Zažila jsem ránu osudu, která mi obrátila život vzhůru nohama. Tehdy jsem si myslela, že jsem ztratila smysl života. Můj o čtyři roky starší bratr Thilo si vzal v roce 2013 život. Bylo mu pětatřicet let, byl ženatý a otec dvou malých dětí. Nepochopitelná věc pro každého, kdo o tom slyšel, naprosto nepochopitelná pro jeho rodinu, přátele, kolegy – i pro mě. Do mého nekonečně velkého smutku se mísil i hněv – velká dávka hněvu: na různé lidi, na zdravotnický systém, na společnost a její struktury, v neposlední řadě i na mě samotnou, protože jsem přece měla být s ním a zabránit této strašné sebevraždě. Cítila jsem velký hněv, že jsem se octla bez svého bratra. Thilo a já jsme měli mnoho společného a po celý život jsme byli po emoční stránce úzce propojení. Toto propojení zesílilo, když náš nejstarší bratr Gero odjel do Austrálie. Spojoval nás velký respekt a vzájemná láska. Thilo a já jsme si rozuměli v mnoha rovinách, měli jsme podobný smysl pro humor, milovali jsme přírodu a cestování, intuitivně jsme chápali jeden druhého. Měli jsme dokonce nápady a plány na společné projekty – chtěli jsme nabízet teambuildingové kurzy. Společně jsme snili o budoucnosti, která se však náhle rozplynula.

Zpočátku pro mě bylo téměř nemožné vyjádřit hloubku smutku z této ztráty i hněv, který mě přepadal. Někdy moje pocity explodovaly. Brečela jsem a křičela, často jsem byla zcela bez sebe. Chybělo mi ukotvení, kontakt se sebou samotnou. Thilovu sebevraždu jsem rovněž instinktivně vnímala jako varování, které mě zastavilo a donutilo mě vyhledat pomoc. Naštěstí jsem narazila na laskavého průvodce a našla jsem záchytný bod v partnerském soužití. V tuto dobu jsem se poprvé setkala se svými budoucími učiteli Clintonem Callahanem a Vivian Dittmarovou, jejichž názor, že pocity nám přinášejí poselství, která nám pomáhají v životě, byl pro mě velice inspirativní. Během postupného rozplétání a zkoumání emočního chaosu, který panoval ohledně mého smutku, jsem brzy zjistila, jak hlubokou depresí můj bratr trpěl. Když se dnes ohlédnu, mohu říct, že Thilo byl ten typ člověka, který se snadno učil, byl jedním z nejlepších, tím, kdo dosáhne všeho, co si usmyslí. Vždy jsem na něm obdivovala, jak uměl spojovat lidi a vytvářet harmonii. Mnoho lidí ho milovalo a respektovalo. Bylo pro mě prakticky nepředstavitelné, že by někoho druhého jasně odkázal do patřičných mezí nebo se nějak dotkl přítele či kolegy v práci.

V renomované firmě, ve které již několik let pracoval a byl tu oblíbený, ho čekala zaručená rychlá kariéra do vedoucích pozic. Přesto cítil, že tato cesta je pro něho jen jedna z možných, že to je jen jeden z mnoha jeho životních snů. Svěřil se mi, že tajně touží po polovičním úvazku, aby se mohl více věnovat své rodině.

Thilův silný vnitřní hlas ho patrně povzbuzoval v kariéře a setrvání v domněle správném životě místo pátrání po tom, po čem jeho srdce opravdu toužilo. Trefně to vystihuje bonmot Marshalla B. Rosenberga, zakladatele metody nenásilné komunikace: „Odměna, kterou dostáváme za to, že jsme ‚hodní‘, je naše deprese.“[5] Thilovy pocity se obrátily proti němu. Jeho potřeba žít autentický život podle vlastních potřeb a představ byla hluboko pohřbena pod vrstvou strachu ze selhání v neautentickém životě, strachu, že se své role nezhostí dostatečně perfektně. Můj bratr neviděl jiné východisko ze své vnitřní zoufalé situace, která se mu stále více a více vymykala z rukou. Nefungovat, dělat chyby, zklamat druhé nebo nehledět na očekávání druhých – to pro něho nebyla přijatelná volba, a tak nezměrný nahromaděný hněv, který v sobě dusil, obrátil proti sobě.

Myšlenku „nezklamat druhé lidi“ znám sama až příliš dobře. Jaká je to pýcha myslet si, že dokážu dělat všechno správně a v životě neudělám žádnou chybu! Co bych za to dala, vědět to, co vím dnes, ještě než Thilo zemřel. Dodala bych mu odvahy, aby naslouchal svému hněvu a postavil se sám za sebe. Podpořila bych ho, aby vyjádřil, co mu vadí, aby řekl, kde se drží zpátky, aby si šel směle za svým.

Sebevražda mého bratra mi ukázala, jak je životně důležité být propojen se sebou samým. Čtyři miliony lidí v Německu trpí podle Světové zdravotnické organizace depresemi. Německá nadace pro podporu lidí s psychickými problémy mluví o civilizační nemoci.[6] Spatřuji zde jistou souvislost s tím, že mnoho z nás se odnaučilo naslouchat vlastním pocitům. Využití hněvu jako síly může v daných případech zafungovat jako antidepresivum svého druhu a pomoci opět aktivně utvářet vlastní život. Odpovědnost za svůj život může ale člověk převzít jen sám za sebe.

Všechny tyto zkušenosti a poznatky, a především práce na mých vlastních pocitech hněvu mi v konečném důsledku otevřely dveře do nového života. Od té doby hledím bez obav kupředu a pociťuji velkou vděčnost a radost, že mohu být na tomto světě a spoluutvářet ho. Beru život do svých rukou, opět nacházím sebe samu v soužití s druhými lidmi, se kterými se občas i pohádám, a učím se, že díky konfliktům můžeme neustále růst. Slepá ulička není nutně konec cesty – může to být místo změny, podnět k obratu, k nové perspektivě. Hněv mi je přitom spolehlivým rádcem, který mi říká: „Stop, tady je něco špatně, tudy to dál nejde. Něco se musí změnit, aby se mohlo opět pokračovat.“

Abychom pocítili hlubokou životní sílu a radost, musíme nejprve poznat svoje potřeby. Víte, po čem toužíte? Jaké máte potřeby? Co se vám líbí ve vašem životě a ve všedním dni a co ne? V jakých situacích jednáte v zájmu druhých a nehájíte své vlastní potřeby? Kdy jste například naposledy vyslovili opačný názor než ostatní? Kdy jste si ho nechali pro sebe – a přitom jste možná i cítili, že vám ubyla energie? Znáte momenty, kdy se vám vzteky vaří krev v žilách, ale navenek zachováváte klid? Možná pozorujete, že od té chvíle jste unavení, a divíte se, protože jste se přece předtím dobře vyspali. Je pro nás namáhavé nebýt zcela sami sebou, neboť to od nás vyžaduje potlačení vlastních potřeb. Abychom tuto námahu necítili, aktivuje váš systém režim spánku. Vypnout a stáhnout roletu, tak se dá jednání v rozporu s vlastní pravdou zdánlivě snadněji vydržet.

Hájit sám sebe vyžaduje zpočátku odvahu, a to i v maličkostech – říct například partnerovi, že nechcete jít do kina na nový velkofilm, na který již rezervoval vstupenky, protože byste se raději zavrtali do postele s knížkou. Brát své vlastní potřeby vážně a podle toho jednat, i když tím v dané situaci naštvete druhé lidi, neznamená konec světa. Možná vznikne konflikt – no a co?! Přijmout ho má mnohem větší cenu a v nejlepším případě se postará o živé soužití s druhými a ukáže nám nové cesty v partnerském životě i v životě obecně.

Pozitivní sílu hněvu můžeme využít nejenom v soukromí, ale i v práci. I v naší společnosti potřebujeme více lidí, kteří se nenechají druhými manipulovat a kteří věcně prezentují své názory, i když jsou nepohodlné. Již nějakou dobu se každý pátek ve větších městech scházejí mladí lidé z hnutí Školní stávky pro klima (Fridays for Future) a pokojně demonstrují. Zakladatelka tohoto hnutí Greta Thunbergová opakovaně pronáší plamenné projevy, ve kterých zcela jasně vyjadřuje svůj hněv vyvolaný tím, že i přes viditelné dopady klimatické změny na životní prostředí jsou politické a společenské změny nedostatečné. Z hněvu na neodpovědné jednání mocných tohoto světa vyrostlo globální mírové protestní hnutí, která získává stále více příznivců a zastánců. Greta Thunbergová je dobrým příkladem toho, jak z hněvu jednotlivce, který zaujme jasnou pozici, může vyrůst nový způsob myšlení.

Během své dlouholeté práce s různými skupinami lidí, ať již v oblasti rozvoje osobnosti, nebo koučování, jsem se setkala s mnoha lidmi a mohla jsem poznat a prozkoumat jejich emoční světy. Sbírala jsem materiál o jejich a svých emočních procesech a ty jsem následně vyhodnocovala pro vlastní studie. V rámci sebepozorování a transformace pocitů jsem vyzkoušela, vyučovala a upravovala různé techniky, takže nyní nastal ten správný okamžik, abych všechny tyto poznatky shrnula a dala je k dispozici ostatním.

Kdo říká „ano“ hněvu, říká „ano“ životu, to je hlavní myšlenka této knihy. V následujících třech částech máte možnost znovuobjevit svůj hněv (první část). Získáte konkrétní podněty, jak se prostřednictvím experimentování s hněvem dostat blíže ke svým skutečným potřebám a přáním (druhá část), a dozvíte se, jak můžete využít hněv pro autentický a plnější život (třetí část). V každé části najdete cvičení pro pečlivou práci s hněvem a strategie, jak můžete hněv pozitivně využít ve svůj prospěch. Během četby této knížky vám doporučuji vést si svůj osobní deník hněvu („hněvníček“). K tomu vám postačí prázdný sešit a tužka. U cvičení a reflektivních otázek v této knize vás budu často žádat, abyste si své zážitky zaznamenali do svého hněvníčku. Tento deník vám pomůže lépe poznat a používat vaši zcela individuální sílu hněvu. Nechte se inspirovat!

Friederike von Aderkas

ČÁST PRVNÍ

Objevte

sílu hněvu

KAPITOLA 1

Hněv – prokletí ipožehnání

Naše tělo je skutečně zázračné dílo. Každou vteřinu se vněm odehrávají velice složité procesy bez ohledu na to, zda právě běžíme maraton, nebo se jen procházíme, zda pracujeme, nebo spíme. Naše tělo nás provází životem aumožňuje nám jednat. Další zjeho velkých schopností je posílání zpráv, respektive poselství. Bolestivě otlačené místo na noze nás informuje otom, že nová bota je příliš úzká. Tlak vžaludku po vydatném obědě zase signalizuje, že tento druh jídla je pro nás hůře stravitelný. Rozbouřené hormony nás informují ostresu anapětí. Tyto signály těla ale často přeslechneme – soustředíme se zrovna na něco jiného nebo je nebereme vážně. Pokud je to občas, nemusí být ztoho velký problém. Jestliže však tuto užitečnou intuici upozadíme obecně, nebo dokonce jednáme vrozporu sní, vzdalujeme se od sebe samých aocitáme se vnebezpečí, že budeme ignorovat své důležité potřeby. Pozorná práce snaším tělem ajeho signály nám pomáhá prožívat okamžiky „tady ateď“ všemi svými smysly adělat rozhodnutí pro nás, naši pohodu asoužití sostatními. Ipro emoce apocity představuje tělo důležité rozhraní aohlašovací místo. Jestliže pocity odřízneme nebo potlačíme, může to mít dalekosáhlé důsledky pro náš život, vneposlední řadě pro zdraví aspokojenost.

To, že lidé se sklonem kvýbuchům hněvu asvysokým krevním tlakem mají vyšší riziko infarktu, není nic nového. Franz Alexander, psychoanalytik aspoluzakladatel psychosomatiky, hovořil již vroce 1939 osouvislosti mezi potlačeným hněvem avysokým tlakem, depresemi abulimií. Tým výzkumníků kolem Constanze Leineweberové zInstitutu pro výzkum stresu na Stockholmské univerzitě vroce 1992 navázal na tyto poznatky aprovedl dlouhodobou studii, vjejímž rámci zjistil, že osoby, které ve svém zaměstnání pravidelně potlačují vztek, mají dvojnásobně vyšší riziko onemocnění srdce. Peter A. Levine ve své knize Němé zpovědi zmiňuje studii amerického univerzitního profesora Timothyho Smithe zroku 2006, který zkoumal důsledky nepřátelství vmanželských konfliktech u150 párů.[7] Téměř všem účastníkům bylo přes šedesát let. Ukázalo se, že ženy, které vmanželské hádce nemohly vyjádřit svůj odlišný názor, častěji onemocněly aterosklerózou.

Kanadský lékař Gabor Maté provedl pravděpodobně jednu znejdůležitějších nových studií zkoumajících souvislost mezi potlačenými emocemi aimunitním systémem. Objevil, že užen, které mají rakovinu prsu ajsou zvyklé svůj hněv potlačovat, jsou méně aktivní takzvané přirozené zabijácké buňky, tj.skupina imunitních buněk, které napadají cizí bakterie, viry azhoubné buňky. Aktivní přirozené zabijácké buňky nás chrání. Vysoká pravděpodobnost onemocnění ale podle Gabora Matého nehrozí jenom ženám, které emočně nevyjadřují své osobní hranice, hrozí imužům. Pocity, ato zejména ty potlačené, mají umužů iužen vliv na imunitní systém, což nelze podceňovat.[8]

Nahromaděné emoce, jako je například hněv, mohou vyvolat nemoc. Léčebné metody zDálného východu staré několik tisíc let, jako je tradiční čínská medicína, indická ájurvéda či šamanská medicína, jsou zaměřeny celostně asoustředí se ina emoce. Naše západní medicína naproti tomu stále bojuje stím, aby přestala oddělovat tělo aduši, což je navíc její vlastní umělá konstrukce. Mnoho let se ve veřejném prostoru vedl spor mezi moderní aalternativní medicínou, jako by šlo orozhodování mezi chemií apřírodou, vědou astarobylými osvědčenými postupy, rychlou lékařskou přístrojovou technikou atrpělivým vciťováním. Moderní medicína ale mezitím začala vrámci své standardní praxe nabízet idoplňkové aalternativní léčebné postupy.[9] Když si dnes zajdete za doktorem, že vás bolí břicho, zpravidla se vás také zeptá, jestli nejste ve stresu. Mezi obhájci celostní medicíny aléčebných postupů se rovněž etablovala pracovní skupina, která se věnuje mezinárodnímu výzkumu.

Ve své profesní praxi se neustále setkávám spropojením těla, psychiky aemocí. Zde uvedu jeden příklad.[10]

Alině je kolem 45 let, učí na základní škole aje matkou tří dětí ve věku od deseti do šestnácti let, se kterými již pět let žije sama. Její hlas zněl klidně, když poprvé vyprávěla osobě asvých problémech: „Vposledních letech mě stále bolela silně záda, takže byly dny, kdy jsem sotva chodila. Někdy jsem si myslela, že se prostě přelomím na dva kusy. Bolestí jsem mohla už jenom brečet.“ Je prý vdobré lékařské péči, cvičí speciální cviky ajiž půl roku chodí dvakrát týdně na jógu. Bolesti se ale neustále vracejí vnepravidelných intervalech. Podle svých vlastních slov se sama pasovala do role té, která jen dává apomáhá: „Vím, že toho mám vživotě hodně naloženo. Sama vychovávat tři kluky autoho chodit do práce je permanentní výzva.“ Zeptala jsem se na její přátele akoníčky aona mi odpověděla, že na to vposledních letech prostě neměla čas. „Teď už se ale musí něco změnit, protože jestli mi záda nebudou sloužit, všechno se zhroutí,“ řekla ajejí zoufalství bylo nepřehlédnutelné.

Alina začala pozorovat avědomě vnímat své tělo apocity. Zjistila, že při normálním držení těla necítí prakticky žádné tělesné napětí. Tím, že se vědomě napřímila, pocítila pokaždé něco jako sílu ataké naději. „Vůbec jsem si neuvědomovala, jak jsem deprivovaná abez radosti, vpodstatě jsem jen fungovala,“ přiznala si. Astímto poznáním mohla konečně začít pracovat na svých potlačených pocitech aemocích.

Alina byla jedináček. Otec byl cholerik amatka měla sklon kdepresím. Již jako dítě se velmi brzy odnaučila vyjadřovat svoje potřeby aukazovat své pravé pocity – jednak ze strachu zagresivního otce ajeho řevu, jednak proto, že zjistila, že by ji stejně nikdo nevyslechl. Matka trávila celé dny vposteli sdepresemi aAlina se musela postarat ochod domácnosti. Jako každé dítě chtěla, aby ji rodiče měli rádi. Bála se, že pokud by otci vzdorovala amatce nepomáhala, přišla by ojejich lásku apozornost. Takto zformovaná vyrazila do života– shněvem asmutkem hluboko pohřbeným vsobě. Až bolesti zad ji přivedly na stopu, že je třeba se vyrovnat se svými potlačenými pocity aemocemi. Když jsem jí vysvětlila, jak užitečný je pro nás pocit hněvu, protože nás přivádí do kontaktu snašimi potřebami, odvětila mi udiveně: „Pro mě byl hněv vždycky negativní. Rozhněvaný býval pouze otec, když se zlobil na mě nebo na matku ařval utoho na celé kolo. Vtakových chvílích byl jeho obličej ošklivý. Tak jsem nechtěla nikdy vypadat.“

Obecně převažuje přesvědčení, že existují pozitivní anegativní pocity. Pocity mají určitý úkol. Podle našeho založení je pak ukládáme do určitých škatulek. Pocity jsou přitom neutrální akaždý nám svým zvláštním způsobem pomáhá.

Pocity jsou neutrální.

Ani hněv není negativní.

Vdětství se totiž spousta znás naučila, že radost je něco pozitivního. Ženy smějí ukazovat svůj smutek, naproti tomu umužů se akceptuje spíše projev hněvu. Strach je nežádoucí, neboť je projevem slabosti nebo dětské reakce. Možná jste vdětství slyšeli věty jako „nebuď bábovka“, „ovládej se“ nebo „netvař se tak“.

Dospělí, kteří si již brzy vdětství zakázali pocity jako hněv, vzdor nebo zlost, tak činili většinou ze strachu, že přijdou onáklonnost či lásku druhých nebo že dojde ke konfliktu. Kdo své pocity potlačuje, nenaslouchá svým potřebám ana první místo staví očekávání druhých. To, že nás potlačované pocity začnou jednou bolet, to malé dítě samozřejmě neví. To se jen snaží dostat znepříjemné situace apokouší se to udělat tak, jak je to pro ně vdané chvíli nejlépe možné. Způsob, jak tuto emoční brzdu opět automaticky uvolnit, neexistuje. Akdyž pak opustíme dům rodičů, většinou ani nevíme, co nás sužuje. Věnovat se starým emocím je často bolestivý krok, který vyžaduje odvahu.

Alině vysílalo její tělo po celé ty roky poselství. Začala mu však naslouchat, až když na sebe vzalo podobu bolesti, kterou již nebylo možné ignorovat. Teprve pak Alina hledala vhodnou léčbu. Protože jí moderní medicína nabídla pouze úlevu, nikoli však vyléčení, pátrala po dalších možnostech, jak by si mohla pomoci sama. Teprve když si začala více připouštět svůj smutek aza ním skrytý hněv, jež vystopovala ve svém těle asvých myšlenkách, došlo ktrvalé změně. Nejen že se bolesti zad objevovaly stále méně často, Alina rovněž cítila, že se poprvé cítí dobře sama se sebou. Od té doby, co má přístup ke svému hněvu, zná jeho zdroje aví, jak má hájit sebe samu astarat se osebe.

Příběh Aliny ukazuje, jak se odmala potlačovaný strach ahněv mohou projevit jako tělesná bolest. Dále ukazuje, jaké negativní důsledky to má pro oblast vztahů. Alina se již od dětství vyhýbala konfliktům ze strachu, že jí bude odepřena láska. To vedlo ktomu, že ztratila kontakt srodiči, neboť jako dospělá amatka tří dětí již nemohla plnit očekávání rodičů, která vůči své poslušné apilné dceři měli. Tomuto dávno pohřbenému konfliktu se vyhnula přerušením kontaktu snimi.

Na tomto místě bych se chtěla ještě jednou vrátit ktomu, co bylo pro Alinu impulzem, aby se začala zabývat svými pocity aemocemi, asice její tělo. Když poprvé pátrala ve svém těle po místě, kde byl zablokovaný její hněv, vzpomínala, že jako dítě často seděla jako zkoprnělá. Bylo to vždy, když otec křičel avyváděl. Toto ustrnutí bylo přirozenou reakcí ze strachu. Ani potom, co se otec uklidnil, se ještě nějaký čas nemohla pohnout. Cítila se jako zamrzlá, záda úplně tuhá, vyprávěla mi vslzách. Slzy byly projevem jejího smutku astrachu. Vyjádření hněvu by při kontaktu sotcem mohlo pro ni jako dítě znamenat nebezpečí. Vtakový moment intenzivního návalu emocí pro ni bylo důležité, aby tu byl někdo, kdo by byl na její straně, aby své emoce zdoby, kdy byla dítě, mohla prožít ještě jednou vchráněném prostředí.

Vzájemná reakce mezi hněvem atělem probíhá ukaždého člověka individuálně. Kdo má sklony kvýbuchům hněvu, může jasně cítit energii, která takový výbuch doprovází: srdce tluče rychleji, krevní tlak stoupá, zorničky se rozšíří, po těle se rozlévá horko ana kůži se objeví krůpěje potu. Izdánlivě mírumilovní lidé zažívají hněv avztek amají při tom tělesné reakce, pociťují například napětí aúzkost. Unich jsou ale tyto počitky méně silné ajasné. Neexistuje žádná obecně platná forma projevu hněvu. Ta ostatně neexistuje ani uostatních pocitů. Jak se projevuje hněv, zlost avztek, závisí na tom, jaký jsme typ, zda nám jako dětem bylo dovoleno tyto emoce projevovat ajak se knim stavěli naši rodiče adalší blízké osoby.

Vnásledujícím prvním cvičení si ukážeme, jak objevit signály svého vlastního hněvu. Můžete při tom stát, ležet nebo sedět, podle toho, co vám bude příjemnější. Nejprve absolvujte cvičení apak si udělejte poznámky do svého hněvníčku.

Cvičení 1

Vnímání hněvu

Kdo hledá cestu ke hněvu, musí se zeptat svého těla

Udělejte si poznámky do svého hněvníčku.

Table of Contents

Kdo říká „ano“ hněvu, říká „ano“ životu

Potlačený hněv škodí duši i tělu

Proč mi leží hněv na srdci

Objevte sílu hněvu

Hněv – prokletí i požehnání

Kdo hledá cestu ke hněvu, musí se zeptat svého těla