Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Catherine Shepherd

Vražda s nápovědou

Přeložil Rudolf Řežábek

Z německého originálu Dunkle Botschaft vydaného nakladatelstvím
Kafel Verlag ve Wilhelmshavenu roku 2019 přeložil Rudolf Řežábek
Jazyková redakce Alena Řežábková
Sazba TYPA, spol. s r. o., Praha
Obálka Natálie Pecková
Korektury Diana Štelová
Odpovědná redaktorka Jana Drápalíková

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, Praha 7
www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 2022. publikaci

První vydání, Praha 2022

Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

Copyright © 2019 Kafel Verlag, Inh. Catherine Shepherd
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Translation © Rudolf Řežábek, 2022
Cover photo © Vladru / Depositphotos, Anna Khomulo, Freddy, vectortatu / Adobe Stock

ISBN 978-80-271-4804-2 (ePub)
ISBN 978-80-271-4803-5 (pdf)
ISBN 978-80-271-3589-9 (print)

Nikdo neviděl, jak kámen spadl do vody.
Kruhy na hladině pomalu šířily poselství.

ARTHUR FELDMANN

PROLOG

Jeho malé tenké prsty klouzaly po hrubém papíře. Zastavil se a vrátil se zase zpátky na první řádku. Ta početní úloha jako by se mu vysmívala. Zoufale si povzdechl. V hlavě mu bzučelo. Řešení měl na dosah ruky. Najednou však zablikalo světlo stolní lampy. Krátké rozptýlení stačilo, aby se mu myšlenky opět rozutíkaly. Svíravý pocit v žaludku se postaral o zbytek. Trápil ho hlad a žízeň. Jestli ten úkol brzy nevyřeší, bude to ještě horší. Zavřel oči a snažil se soustředit.

Bezděčně sebou škubl, když zavrzala stará prkna přede dveřmi do jeho pokoje.

„Ještě dvě minuty!“ houkl na něho škvírou dědečkův hlas.

Nestál mu ani za to, aby zvedl oči. Zavřel víčka a znovu přejížděl prstem po papíře. Jestli to dnes nezvládne, nedostane až do zítřka nic k jídlu ani k pití.

Dveře se zabouchly a on si s úlevou oddechl.

Znovu si prohlédl sloupec čísel, který nebyl ničím jiným než dalším projevem zlomyslnosti jeho dědečka. Každý den mu zadával několik úloh, které bylo téměř nemožné vyřešit. Vysloveně mu dělalo radost vidět ho trpět. Vystavit ho tlaku a potrestat ho, když selhal. Prý aby se stal něčím lepším, ne takovým životním ztroskotancem, jako byl jeho otec. V jeho případě dědeček nikdy nepopustil otěže. Buď problémy vyřeší a odpoví na otázky, nebo bude o hladu. Bez práce nejsou koláče. Vždycky opakoval, že jeho vnuk je pánem svého osudu. Může sám rozhodnout, jak se mu povede.

„Pětkrát dva minus dvacet sedm děleno třemi,“ četl nahlas a rty se mu chvěly při každém slově. Zarazil se, protože druhá část příkladu byla složitější. Přemýšlel a počítal. Nejistě si zapsal výsledek a pustil se do dalšího úkolu, který vypadal ještě obtížněji. Obsahoval odmocniny a mocniny, a on nesměl používat kalkulačku. Hlavu měl v jednom ohni. Horečně počítal a čmáral po celém listu, až konečně našel řešení. Vyskočil, ale hned se zase posadil. Bylo lepší výsledek svědomitě zkontrolovat. Dědeček nesnášel chyby. Chyby se trestaly. Jen těžko by se našlo něco, čeho se bál víc.

Jemně si pohladil levou ruku. I sebemenší dotek bolel. Včera to nezvládl, ale dnes mu v břiše kručí tak moc, že prostě musí ty úkoly vyřešit. Byly letní prázdniny a on neměl možnost vyžebrat si jídlo ve škole. Tam se pro něho vždycky něco našlo. Ale pokud byl celý den pod dědečkovým přísným dohledem, neměl šanci. Cítil se šíleně slabý, touha po jídle a pití mu však dodávala neskutečnou sílu. Ještě jednou vše přepočítal. Jeho řešení bylo zřejmě správné. Opět se zvedl a po špičkách došel ke dveřím. Tiše otevřel a naslouchal zvukům ze schodiště. Po dědečkovi nebylo ani stopy.

Odplížil se po schodech do přízemí. Přestože byl lehký, ztrouchnivělé schody starého domu vrzaly při každém kroku. Držel se při samém okraji, kde se dřevo neprohýbalo tolik jako uprostřed. Z kuchyně se linula vůně pečeného masa. Udělal pár posledních kroků a opatrně nahlédl do obývacího pokoje. Dědeček seděl v křesle a pochrupoval s hlavou nakloněnou na stranu. Otočil se a vplížil se do kuchyně. Trouba byla zapnutá a linula se z ní svůdná vůně. Klekl si před průzor a okamžitě se mu začaly sbíhat sliny. Lačně si olízl rty. Představil si porci hovězí pečeně s hráškem a brambory. Toužebně si povzdechl a podíval se na svůj papír s úkoly. Naškrábal si na něj pracně získané řešení v podobě čtyř číslic. Uchopil visací zámek, který zajišťoval dvířka trouby řetízkem. Pokud byly jeho výpočty správné, může pomocí výsledných čísel otevřít visací zámek. Nervózně otáčel malými ozubenými kolečky, dokud čísla neodpovídala jeho řešení. Čekal na cvaknutí, ale nic se nestalo. Horečně zadal čísla v opačném pořadí.

Zase nic.

Upravil poslední číslo. Možná se spletl o jedno nebo dvě místa.

Nic.

Srdce se mu rozbušilo jako po sprintu. Zoufale nasával tu lahodnou vůni. Nakonec za ten hloupý zámek vztekle zatáhl. Řetěz hlučně zarachotil na skle dvířek. Polekaně se otočil. První, co uviděl, byly obnošené domácí pantofle. Jeho pohled putoval vzhůru, po tlustých nohou v tmavých umolousaných kalhotách až k mohutnému břichu, které se pohupovalo nad opaskem.

„Zase jsi to nepochopil správně, ty blbečku?“ zafuněl dědeček a přišoural se k němu tak blízko, že chlapec viděl každý pór v jeho obličeji.

Zmlkl a sklopil zrak. Strach mu sevřel hrdlo. Co mu na to měl říct? Že je úkol bez kalkulačky příliš obtížný? Nebo by měl požádat o víc času? Odpověď by byla jako vždy stejná. Bylo to beznadějné. Protáhl se kolem tlustého muže a spěchal ke dveřím a ven z kuchyně.

„Vypadni! Koukej, ať už jsi ve svém pokoji!“ zařval stařec a s mohutným dupáním vyrazil za ním po schodech nahoru.

Utíkal, jak nejrychleji mohl, a vklouzl do svého pokoje. Přikrčil se na podlaze před postelí, přitáhl si hlavu k hrudi a zakryl si ji na ochranu rukama. Připadal si jako štvaná zvěř. Věděl, co přijde. Zavřel oči a zachvěl se. Ještě se ujistil, že má pravou ruku nahoře. Levici potřeboval na psaní, ať už se s tou druhou stane cokoli. To už na něj svištivě dopadl pásek. Bolest mu vytlačila vzduch z plic. Zaťal zuby hluboko do dolního rtu. V čelistních kloubech mu zaskřípalo. Pásek znovu zasvištěl vzduchem a udeřil ho do ramene. Tělem mu projelo nesnesitelné pálení – tak intenzivní, že ani nedokázal křičet. Řemen ho dál a dál šlehal, nakonec už nic necítil a jeho vědomí se ponořilo do zářivých záblesků, které mu tančily před očima.

1

Julia Schwarzová seděla ve své nové kanceláři a nervózně listovala stohem papírů, které se jí za posledních několik dní nahromadily na stole. Manfred Holsten, její bývalý šéf, rozhodně v ničem nepřeháněl. Administrativní práce, kterou jí nová pozice vedoucí Ústavu soudního lékařství v Kolíně nad Rýnem přinesla, byla různorodá, a především rozsáhlá. S povzdechem odsunula hromadu listin stranou. Neměla nejmenší chuť přečíst třeba jen jednu stránku. Nesnášela to otravné papírování. Zdálo se, že pro každý úkon, ať už důležitý, nebo ne, existuje na této klinice formulář. Na okamžik zalitovala, že práci po Holstenovi vzala. Jak to jenom vydržel? Moc ho postrádala.

Ozvalo se tiché zaklepání na dveře. Dovnitř nakoukla její sekretářka.

„Promiňte, už jste podepsala ty podklady? Požadavky na roční rozpočet bych měla předat vedení do dnešního odpoledne.“

Julia se zhluboka nadechla a znovu k sobě přitáhla štos papírů. Stále ještě si nezvykla na to, že paní Brandtová je nyní její sekretářkou, a ne Manfreda Holstena. Zajímalo by ji, jestli i ona s tím měla zpočátku problém. Podívala se Kerstin Brandtové do tváře, ale neobjevila v ní nic než klidnou přívětivost.

„Můžete to klidně kontrasignovat. Dělám to už pětadvacet let, Manfred Holsten se také nerad zabýval detaily.“ Vědoucně se usmála a vstoupila dovnitř. Než Julia stačila cokoli odpovědět, Kerstin Brandtová rozdělila stoh papírů na tři hromádky.

„Tady je rozpočet na spotřební materiál. Už několik let se víceméně nemění. Na zadní stranu jsem vám vždy přicvakla údaje z předchozího roku. Pak jsme objednali dva nové pitevní stoly do místnosti číslo pět. Žádosti najdete zde. Staré stoly jsou už dávno odepsané, takže by to neměl být problém. Za několik dní nás také čeká prezentace pro představenstvo nemocnice. Musíte podat zprávu o tom, jak probíhal loňský rok, kolik bylo provedeno pitev, jak se vyvíjely náklady a tak dále. Tato schůzka se koná každý rok. Upravila jsem soubor z předchozího roku. Měla byste se na to aspoň podívat.“

Julii se zatočila hlava. Posunula si brýle s černými obroučkami na špičku nosu a podepsala se tam, kam paní Brandtová poklepala ukazováčkem.

„Tak to by bylo,“ prohlásila vesele sekretářka a mrkla na ni. „Právě nám přivezli nový případ. Lenja Nielsenová už připravuje pitvu.“ Sebrala papíry a rychlým krokem vyšla ze dveří.

Julia okamžitě vyskočila a spěchala za ní. V dusné kanceláři to nemohla vydržet už ani vteřinu. Potřebovala dělat něco užitečného, a tak zamířila k pitevně.

„Zavolám, kdyby vás bylo zapotřebí,“ ozvala se za ní Kerstin Brandtová, ale Julia už ji neslyšela.

Rychle kráčela chodbou a ozývalo se jen vrzání jejích bot na šedé podlaze. Když otevřela dveře prvního sálu, cítila se jako znovuzrozená – i navzdory tísnivému zápachu smrti a dezinfekce. Když uviděla svou finskou asistentku Lenju, musela se mimoděk usmát.

„Co tu máme?“ zeptala se, nepočkala ani na odpověď a hned si navlékala gumové rukavice.

„Zrovna jsem ti chtěla zavolat,“ poznamenala Lenja s lehkým přízvukem a narovnala se. Před ní na pitevním stole ležela ženská mrtvola. „Ale předpokládám, že už jsi nejspíš v obraze?“

„Ne, ty nejdůležitější údaje jsem ještě nedostala.“ Julia si povzdechla. „Sedět v Holstenově kanceláři mi nedělá dobře, proto jsem také odešla hned, jak to bylo možné.“

Lenja se na ni dlouze podívala. „Také nemám ráda papírování,“ přiznala a ukázala na zarudlé místo na trupu mrtvé ženy. Přes hruď a podél paží se jí táhly jemné načervenalé šmouhy. „Pravděpodobně šlo o nehodu nebo možná sebevraždu ve vaně. Včera ráno ji našla sousedka. Mně to připadá jako úraz elektrickým proudem.“

Julia se podívala na zarudnutí, které se při zásahu elektrickým proudem ve vaně někdy může vytvořit na úrovni vodní hladiny.

„Dost možná,“ zamumlala. Její pohled bloudil po mladé ženě, které mohlo být něco přes dvacet. Na několika místech rozmočené kůže se objevily mírné změny barvy. Zřejmě ležela ve vodě už dlouho. Měla zavřené oči. Přes přivřené rty Julia rozeznala dobře udržovanou řadu zubů. Mrtvá žena vypadala, jako by právě spala.

„Byla už nahá?“ zeptala se a zkoumala krátké blond vlasy.

„Ano, jak jsem řekla, našli ji ve vaně.“ Lenja si sundala rukavice a přistoupila ke stolu, kde ležela policejní zpráva.

„Jde o dvaadvacetiletou Fabienne Lammertzovou, zaměstnankyni pohřebního ústavu. Zřejmě ležela celou noc ve vaně. Sousedka má klíče od jejího bytu a objevila ji včera brzy ráno, když šla na procházku se psem. Fabienne Lammertzová ji pravděpodobně občas doprovázela. Když neotevřela, sousedka vešla do bytu a našla ji v koupelně mrtvou. Spadl jí do vany smartphone, který stále ještě visel na nabíjecím kabelu.“

„Opravdu?“ zeptala se nedůvěřivě Julia.

Lenja pokrčila rameny a položila zprávu na stůl. „No i takové věci se občas stávají. I když by už každý měl vědět, že mobilní telefon zapojený do zásuvky může být ve vaně stejně smrtící jako fén.“

„Bylo by dobré zavolat elektrikáře, aby zkontroloval zásuvky v koupelně. Aby v tom bytě třeba nedošlo v budoucnu k dalšímu úrazu proudem.“ Julia si pozorně prohlížela mrtvou ženu s napuchlou kůží.

„Našla policie dopis na rozloučenou?“

„Myslím, že ne. Každopádně ve zprávě o tom nic není.“ Lenja, která si právě navlékala nové gumové rukavice, se zarazila. „Předpokládáš, že jde o sebevraždu?“

Julia pokrčila rameny. „Ne, ale při sebevraždě se ve většině případů najde dopis na rozloučenou. Pokud v bytě žádný nebyl, je pravděpodobnější, že šlo o nehodu.“ Julia vzala ze stolu dokumenty a prohlédla si několik fotografií z místa činu. Koupelna zřejmě pocházela ze sedmdesátých let. Stěny malé místnosti s kombinací vany a sprchy zdobily zelené kachlíky.

„Mobilní telefon mohl ležet na okraji umyvadla a pak spadnout.“ Julia otočila snímek a svraštila čelo. „Na druhou stranu vzdálenost mezi vanou a umyvadlem není zas tak malá. Neměl by spadnout na podlahu?“ Podala obrázek Lenje.

Asistentka přimhouřila oči.

„Možná že perspektiva na fotce klame,“ odpověděla. „Zkontrolovala jsem jí ruce, jestli na nich nemá stopy po elektřině, ale nic tam není.“

Julia přikývla. „Takže pravděpodobně nedržela mobil v ruce, když zemřela. Jinak bychom musely vidět místo, kudy elektřina pronikla do jejího těla. Obvykle to vypadá jako popálenina. Pokud však elektřina z mobilního telefonu nejprve pronikla vodou a zasáhla kůži na velké ploše, nevznikly žádné stopy po zásahu proudu v běžném slova smyslu. Pozná se to jen podle načervenalých šmouh.“ Zamyšleně přimhouřila oči.

„Vzdálenost je příliš velká. Policie by se na to měla podívat.“ Julia odložila fotografii a přistoupila k hlavě mrtvoly. „Zkontrolovala jsi, jestli nemá nějaká zranění? Možná to vůbec nebyla nehoda. Načervenalé pruhy mohly vzniknout až po smrti. Pokud tedy někdo chtěl, aby to vypadalo jako zásah elektrickým proudem.“ Julia se u mrtvé ženy pozorně zaměřila na kůži na hlavě a postupně odhrnovala krátké světlé vlasy. Když na temeni hlavy nic nenašla, otočila ji doleva. Prsty jí prohrábla vlasy a povzdechla si. Zrovna když se chystala přejít na druhou stranu, něco namodrale problesklo. Zarazila se.

„Co je to?“ Uchopila lupu a rozdělila na daném místě vlasy. „Podívej, Lenjo. To je tetování. Můžeš mi to prosím vyfotit?“

Lenja pořídila fotografii. Julia vzala holicí strojek a odstranila vlasy. Velmi pomalu se začalo objevovat písmo. Lenja nakonec vyfotografovala oholenou kůži na hlavě.

„Kosočtverec,“ konstatovala Julia. „A pak se tu píše: Hra začíná. Co to znamená?“

Lenja se sklonila nad tetováním. „Myslím, že to není kosočtverec, je to hashtag. Když se podíváme na sociální sítě, možná o tom něco najdeme.“ Lenja vzhlédla. „Je zvláštní, že má tetování na hlavě, kde ho nikdo nevidí. Zajímalo by mě, jestli někdy dřív nosila nakrátko ostříhané vlasy.“

Julia pokrčila rameny. „Nevím. Tetování ale vypadá velmi čerstvě.“ Julia si vyholenou oblast kůže prohlédla pozorněji. „Vpichy tetovací jehly jsou stále jasně viditelné, ale chybí typický otok poraněné tkáně. Podle mého názoru vzniklo to tetování post mortem. Navíc tetování není provedené nijak pečlivě.“ Julia ukázala na nápis, který byl na několika místech roztřepený. „Mám podezření, že do toho zasáhly vlasy.“

Lenja se na Julii dívala s otevřenými ústy. „Post mortem? To by znamenalo, že mohlo jít o vraždu.“

Julia přikývla. „Nejprve dokončíme pitvu. Chci mít naprostou jistotu.“ Uchopila skalpel a začala otvírat hrudník. „Mohla bys odebrat krev, prosím? Potřebuju vědět, jestli nepožila nějaký alkohol nebo léky.“

Lenja udělala, co jí bylo řečeno, zatímco Julia oddělovala žebra. Na krátký okamžik si bezděčně vzpomněla na Emanuela, svého někdejšího asistenta, který nesnesl zvuk praskajících kostí. Na druhou stranu Lenje, jak se zdá, tento zlověstný zvuk nevadí. Narodila se ve Finsku a pocházela z malé obce. Její strýc byl řezník, a tak se se smrtí seznámila už jako dítě. Julii přepadl bezbřehý smutek, jako vždy, když si vzpomněla na Emanuela. Vybral si soudní lékařství z čistě idealistických důvodů. Chtěl pomáhat, ale nikdy si nedokázal zvyknout na smrt a teď sám ležel pod zemí. Jestlipak se má dobře, ať už se nachází kdekoli? Julia si povzdechla a krátce zavřela oči. Přála si, aby byl ještě naživu.

„Hned dám vzorky do laboratoře, zítra už snad budeme mít výsledky,“ ozvala se Lenja a vytrhla Julii z chmurných myšlenek.

„Udělej to,“ odvětila a prořízla poslední žebro. Pak otevřela hrudní dutinu a odhalila plíce a srdce mrtvé ženy. Orgány se zdály být naprosto zdravé, což se u mladého člověka dalo očekávat. Julia rutinně nadiktovala nálezy do diktafonu a s Lenjinou pomocí oba orgány vyjmula. Poté se zaměřila na dutinu břišní. Žaludek mrtvé ženy skutečně obsahoval velké množství alkoholu. Julia byla zvědavá na výsledky krevních testů. Podle jejího prvního odhadu musela být oběť velmi opilá. Soustředěně spolu s Lenjou prohlédly zbytek břišní dutiny. Teď už tvořily sehraný tým, fungovaly spolu v dokonalé harmonii a Julia si práci se svou novou asistentkou užívala. Lenja byla pozorná a chytrá. Velmi brzy společně dokončily pitvu a obě se vydaly do kanceláře.

V předpokoji její sekretářka pečlivě pracovala u klávesnice počítače.

„Nějaké novinky?“ zeptala se Julia a ulevilo se jí, když Kerstin Brandtová zavrtěla hlavou. Ohlédla se na Lenju a pokynula jí, aby ji následovala do její kanceláře. Tam zadala do vyhledávacího okénka prohlížeče #Hra začíná a prolétla seznam výsledků. Jednalo se o sedm stránek s nespočtem záznamů.

Lenja se sklonila k monitoru.

„Měly bychom se podívat na příspěvky na Twitteru,“ navrhla a Julia upravila vyhledávání. Spěšně si přečetla řádky, které na obrazovce objevily. Beze slova se chopila telefonu a vytočila Florianovo číslo.

2

Florian bubnoval prsty na desku jejího stolu. Okamžitě za ní přijel do ústavu. Od té doby seděl u Juliina stolu a neustále zíral na obrazovku.

„Takže to ještě jednou shrnu. Předpokládáte, že jde o vraždu, protože nelze vysvětlit, jak přesně mobilní telefon do vany spadl. A protože Fabienne Lammertzová byla pravděpodobně potetována post mortem. Navíc tento nápis na její lebce vede k záhadnému záznamu na Twitteru.“

Julia energicky přikývla a ukázala na počítač.

„Čti!“

„Hra začíná. Jestli se dveře neotevřou do západu slunce, poteče krev proudem,“ zamumlal a vzhlédl. „Nejsem si jistý, jestli to skutečně má něco společného se smrtí Fabienne Lammertzové. Chci říct…“

„Čti dál,“ vybídla ho Julia. Zálibně přitom sledovala Florianovu atletickou postavu a blonďaté vlasy, které byly dokonalým protikladem její černé hřívy. Oni dva někdy byli skutečně jako oheň a led. Jí někteří kolegové z kriminalistického ústavu přezdívali kvůli jejímu nesmlouvavému chování Ledová lady. Naproti tomu Florian oplýval mimořádnou empatií, s níž se často dokázal úžasně vcítit do cizích emocí, a tím i do hlav pachatelů.

„Tři křídla v noci různě třepotají, na některých z nich se světla mihotají.“ Florian si povzdechl. „Upřímně řečeno, to zní úplně šíleně.“

„Možná, ale poslední tweet se hodí k úmrtí Fabienne Lammertzové,“ vložila se do toho Lenja, která stála šikmo za Florianem s pohledem upřeným na obrazovku počítače.

„Elektřina a voda nejdou dohromady, do věčného světla odchází dívka tedy.“ Florian vzhlédl. „Ten výrok je stále velmi vágní. Podívám se znovu na výsledky vyhledávání k tomu tetování.“ Přejel kurzorem po monitoru, pak zvolil příspěvek na Twitteru a zastavil se na řádku ve spodní třetině. „Co to tu máme? Před chvílí jsem si toho nevšiml.“

„Je to odkaz. Klikni na to,“ vyzvala ho Julia a také se sklonila – tak blízko, že cítila Florianovu vůni. Bezděčně se jí vybavily vzpomínky na předchozí noc. Spala s ním, jako v poslední době často. Kdesi v podbřišku pocítila zavibrování. Spěšně ten pocit potlačila.

Florian klikl na link a Julia zároveň zatajila dech.

„To není možné,“ zaúpěl Florian. „To je Fabienne Lammertzová.“

„Ve vaně,“ dodala Julia ohromeně. Najednou se v místnosti rozhostilo ticho. Všichni tři se dívali na obrázek mladé ženy ve vodě. Hlavu měla položenou na gumovém polštáři na okraji vany. Měla zavřené oči. Její pleť vypadala růžově, rty měla rudé a krvavé. Julia se tím však nenechala zmást. Nabíjecí kabel mobilního telefonu se ztrácel ve vodě vedle prsou. V té chvíli Fabienne Lammertzová už musela být mrtvá.

Florian se jako první probral z omámení a vyskočil. „Dobře. Tento příspěvek na Twitteru určitě zveřejnil vrah. Hned na to pošlu odborníka na IT. Možná se nám podaří rychle zjistit jeho totožnost.“

Zatímco si Julia a Lenja prohlížely fotografii, Florian telefonoval.

„Bylo to tetování udělané před, nebo po pořízení té fotky?“ zeptala se Lenja a trochu se narovnala.

Julia si sedla k počítači a zvětšila obrázek tak, až byla vidět jen hlava mrtvé ženy.

„Tetování je na pravé straně lebky nad uchem,“ zamumlala a přiblížila si to místo ještě víc.

„Tady to je.“ Ukázala na tmavě modré zbarvení, které prosvítalo mezi světlými vlasy. „Takže to tetování tam už bylo, když ji vyfotili.“ Julia se zamyšleně kousla do dolního rtu a v duchu si procházela vše, co o těle věděla. Mrtvá žena ležela ve vaně natažená. Její hlava spočívala na vzdálenějším konci a nebyla snadno přístupná, protože vana byla ve výklenku. Umyvadlo před vanou také ztěžovalo přístup.

„Vážně nevím, jak to tetování udělal.“ Předklonila se a natáhla ruku. „Takhle by se k lebce nikdy nedostal. Zajímalo by mě, jestli to tělo vytáhl z vany.“ Julia zavrtěla hlavou. „Kdyby to udělal, určitě by jí na kůži zůstaly stopy po stisku jeho prstů.“

„Možná ji jen posadil a pak ji nechal sklouznout zpátky do vody,“ spekulovala Lenja.

Julia se zamyslela a náhle se plácla dlaní do čela.

„Proč mě to nenapadlo hned? Pachatel může být levák.“ Vyskočila a zvedla levou ruku. „Proto tetoval pravou stranu hlavy, ačkoli druhá strana byla mnohem blíž k okraji vany. Už máme nějaké výsledky z forenzního? Na vaně museli najít otisky prstů.“

Lenja zavrtěla hlavou. „Pokud vím, tak ne. Kromě toho policie zatím předpokládala, že šlo o nehodu nebo sebevraždu. Kriminalisté v bytě pravděpodobně ještě nebyli.“ Odmlčela se, protože Florian přestal telefonovat a vrátil se k psacímu stolu.

„Kriminalisté ze zajištění stop jsou na cestě do bytu,“ vysvětlil. „Náš IT expert se snaží zjistit IP adresu, ze které byly tweet a fotografie nahrány.“ Naklonil se k monitoru počítače. „Každopádně teď už víme, že Fabienne Lammertzová byla s největší pravděpodobností zavražděna. Odhalila pitva ještě něco důležitého?“

„Ne. Žádné další stopy násilí nebo sexuálního zneužívání. Fabienne Lammertzová byla zcela zdravá mladá žena, kterou zasáhl elektrický proud. Tetování, tak jak bylo umístěno, mohl mimochodem udělat levák. Krátce před smrtí požila velké množství alkoholu. Laboratorní výsledky vzorků krve a tkání ale očekáváme až zítra.“ Julia se podívala na Floriana. „Ráda bych se znovu podívala na ten tweet. Musíme zjistit, co ta zpráva znamená.“

3

„Hrozně mě to bolí,“ zasténala Elfriede a zavřela oči.

Michelle se zadívala na propadlý sinalý obličej, na kterém bylo vidět, že se blíží smrt. V nemocnici tomu říkali „být na cestě“. Znamenalo to, že pacient už nemá žádnou naději. Přestože se s umíráním museli potýkat každý den, nikdo to nevyslovil nahlas. Ani sestry, ani lékaři. Mluvili o vykoupení, nebi nebo pouti. Čím častěji Michelle zabalila nevyhnutelné do tak klamavě krásných slov, tím méně zlá se zdála smrt i jí. Předtím si ji představovala jako vysokého hubeného muže s dlouhými špičatými prsty. Byl zahalený do smolně černého pláště, pod nímž odváděl duše umírajících do nebe nebo do pekla. Ale od té doby, co začala pracovat jako zdravotní sestra, se její představa o smrti zcela změnila. Utěšovala se tím, že pacientům se snad brzy uleví.

Viděla ženu s rakovinou, která ležela v posteli před ní, jak sedí na nadýchaném obláčku, usměvavá a bez bolesti. Přemýšlela, jak asi vypadala, když byla zdravá. Obličej protkaný jemnými vráskami, zkušené, moudré oči. Nebylo zrovna snadné představit si ji takto. Hromádka neštěstí na bílém prostěradle neměla s její fantazií ani s fotografií na nočním stolku nic společného. Michelle si přizpůsobovala svět tak, aby všechno to strašné utrpení zůstalo snesitelné. Elfriede měla obzvlášť ráda. Když jí bylo ještě lépe, často spolu hovořily. O Bohu a světě. Michelle se líbil suchý humor osmdesátileté ženy, která ale duchem byla mnohem mladší. Nasucho polkla. Přála si, aby se Elfriede zase uzdravila, ale zdálo se, že není naděje. Výsledky testů byly špatné. Smutně zavrtěla hlavou a dala do kapačky silný lék proti bolesti.

„Bolest za chvíli přejde,“ zašeptala a s předstíranou sebejistotou se podívala na Elfriede. Ten úsměv si nacvičila před zrcadlem. Chtěla vyzařovat sebedůvěru, takže musela vypadat přesvědčivě. Pacienti se nikdy nesměli dozvědět, nač doopravdy myslí, dokonce ani Elfriede. Cítili by se ještě hůř. Kdo by chtěl být litován, protože smrt už klepe na dveře? Nikdo – absolutně nikdo – nevěděl, co smrt přesně znamená. Mohlo by to být opravdu něco tak zázračně krásného, že se kvůli tomu žádná lidská duše ještě nikdy nevrátila. Možná tam existuje ráj a nikdo ho už nikdy dobrovolně neopustí.

„Brzy mi bude líp. Nedělejte si o mě tolik starostí, holčičko.“ Elfriede se unaveně usmála.

Michelle se trochu zastyděla. Měla vědět, že před touto pacientkou nedokáže nic předstírat. Ona sama se bála smrti mnohem víc než Elfriede. Z nemocné ženy navzdory její bledosti vyzařovala jistá spokojenost. Michelle to často pozorovala u lidí, jejichž život se chýlil ke konci a oni byli sami se sebou smíření.

„Kéž bych mohla udělat víc než jen aplikovat léky proti bolesti,“ odpověděla a smutně se usmála. Obávala se, že Elfriede už dlouho nevydrží. Hned vedle postele ucítila ledový chlad, jako by tam už čekala smrt. Spěšně se otočila.

„Za chvilku se na vás zase přijdu podívat,“ slíbila a rychle vyšla z nemocničního pokoje. Venku na chodbě si zhluboka vydechla. Co se to s ní dnes děje? Proč se jí osud té pacientky tak dotýká? Jemně se pohladila po břiše. Žilo v něm její malé tajemství. Usmála se a přísahala si, že pro to malé stvoření tu vždycky bude. Pak se vydala k dalšímu pacientovi.

4

„Jestli se dveře neotevřou do západu slunce, poteče krev proudem. Tři křídla vnoci různě třepotají, na některých znich se světla mihotají.“ Julia si vyčerpaně promnula spánky aupravila si brýle. „Můžu si to přečíst ještě tisíckrát, astejně ztoho nezmoudřím.“

Lenja si přitáhla židli aposadila se vedle ní, zatímco Florian přecházel před stolem sem atam. Každých pár minut neklidně kontroloval zprávy na svém mobilním telefonu. Odborník na IT se mu měl už dávno ozvat.

„Každopádně proud krve znamená, že někdo další zemře.“ Lenjin hlas se zachvěl. Tu větu četly už několikrát, ale Julii zní vždycky také naskočila husí kůže. Upřeně na to sdělení zírala.

„Rozhodně nemáme moc času.“

„Sakra!“ zaúpěl Florian abouchl pěstí do desky stolu. „Ktomu nesmí dojít. Musíme udělat možné inemožné azastavit toho zvráceného maniaka.“ Posadil se ana kus papíru načmáral několik nepřehledných znaků.

„Musíme zjistit, co tenhle text znamená. Zatraceně. Přitom nerozumím ani slovu.“

Julia se zhluboka nadechla asoustředila se na zprávu. „Začátek věty obsahuje přinejmenším časový údaj: do západu slunce. Ale do kterého? Dnes, zítra, nebo příští týden…“ Zmlkla aznovu přejela očima celou pasáž. Co znamenají ta křídla?

„Mohlo by to být letadlo? Má křídla. Není to tak, že se další oběť zřítí vnoci vletadle?“

Florian se zarazil. „Proto se křídla třepotají nerovnoměrně. Letadlo se roztočí azřítí se na zem. Vtom bys mohla mít pravdu, Julie. Letadlo má však pouze dvě křídla. Ale klidně to může být třeba ovrtulníku.“

„Nebo klavírní křídlo, pták nebo…,“ vložila se do toho Lenja. Vzápětí se zarazila, když si všimla Juliina pohledu.

„Promiňte, ale myslím, že ty údaje jsou příliš záhadné. Může za tím být cokoli amy jen ztrácíme čas,“ zamumlala Lenja.

Julia se zamyslela. Není vyloučeno, že je pachatel nebo pachatelka tímto textem jen vodí za nos. Ale co když je to stopa, kterou je třeba brát vážně? Hádanka, která by mohla zachránit lidský život, pokud by ji vyřešili?

„Myslím, že nebude na škodu podívat se na okolní heliporty. Nejprve je však třeba prohledat byt oběti. Koneckonců můžeme předpokládat, že pachatel tam byl. Tam je největší šance na nalezení relevantních stop.“

Florian přikývl. „Přesně tak. Zavolám také našeho kryptoanalytika. Třeba ho něco napadne.“ Výmluvně zvedl klíčky od auta atázavě se podíval na Lenju. „Chcete jet se mnou?“

Lenja však zavrtěla hlavou. „Čeká na mě další pitva.“ Vstala. „Slíbila jsem doktoru Neumannovi, že mu dnes budu asistovat. Určitě už na mě čeká.“

Julia se za Lenjou dívala, dokud nezmizela ve dveřích kanceláře. Pak si naposledy přečetla text apovzdechla si: „Absolutně na to nemůžu přijít. Pojďme.“

Když asi po třiceti minutách dorazili do bytu Fabienne Lammertzové, kriminalisté ze zajištění stop už tam pilně pracovali. Policisté vbílých ochranných oblecích přecházeli sem atam azkoumali různá místa na stěnách anábytku, aby zajistili otisky prstů. Ktomu se přidávaly nepravidelné záblesky fotoaparátu, kterým svědomitě dokumentovali každý nález.

„Už jste nějak pokročili?“ zeptal se Florian Anny Schubertové, vedoucí forenzního oddělení, která zkoumala vanu vkoupelně.

„Na dveřích bytu jsme našli stopy po vloupání av koupelně tři různé otisky prstů. Kolega je právě porovnává sdatabází. Strochou štěstí na něco přijdeme.“ Anna Schubertová vstala apozdravila Julii rychlým kývnutím hlavy.

„Proč si vylomených dveří nevšimla sousedka nebo policie?“ Florian znovu vyšel na chodbu apodíval se na vchod do bytu.

„Je na nich jen několik lehkých škrábanců. Pachatel měl usebe nářadí ajednoduchý zámek pro něj nebyl velkou překážkou,“ vysvětlila Schubertová apokračovala vzevrubné prohlídce vany.

„Jsou nějaké stopy na mobilu?“ zeptala se zvědavě Julia apodívala se na mezeru mezi umyvadlem avanou. Vzdálenost byla poměrně velká. Kdyby mobilní telefon spadl zokraje umyvadla, dopadl by na podlahu.

Vedoucí forenzního oddělení zavrtěla hlavou.

„Kvůli vodě ve vaně je bohužel všechno zničené. Ani mobilní telefon nelze znovu aktivovat. IT expert se snaží zachránit fotografie akontakty, ale moc se mu to nedaří.“

„Julie, rád tě vidím.“ Martin Saathoff, Florianův partner, kní natáhl svou mohutnou ruku aširoce se usmál. „Máme teď ve skutečnosti práce nad hlavu atělo ve vaně nám trochu nabouralo harmonogram.“ Energicky poplácal Floriana po rameni avykulil oči. „Ale nikdy bych nepožádal našeho šéfa, aby dal případ, na kterém pracuješ ty, jinému týmu. To by mi Florian nikdy neodpustil.“ Strojeně si povzdechl apak ukázal pod umyvadlo.

„Tam dole je velký tmavomodrý flek. Možná skvrna od inkoustu ztetovacího strojku.“

„No tak aspoň něco.“ Florian si promnul ruce. „Podíváme se ještě na okolí oběti. Možná najdeme nějaké svědky.“

„Kde má vlastně šaty?“ zeptala se Julia, která se snažila zrekonstruovat průběh událostí. Vkoupelně neviděla žádné oblečení. Na háčku vedle dveří visel jen ručník.

„Ona se svlékla dobrovolně?“ zajímala se Julia avyběhla za Saathoﬀem do předsíně.

„To je vpořádku. Kde je pračka?“