Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Ladislav Vrchovský

STATEK

Strhující příběh podle skutečných událostí

Vydala Grada Publishing, a. s., pod značkou COSMOPOLIS
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
obchod@grada.cz, www.grada.cz
tel.: +420 234 264 401
jako svou 8418. publikaci

Odpovědná redaktorka Romana Homonická
Jazyková úprava Eva Kadlecová
Návrh obálky Ondřej Mikulecký
Grafická úprava a sazba TypoText
První vydání, Praha 2022
Vytiskla tiskárna FINIDR, s.r.o., Český Těšín

© Grada Publishing, a. s., 2022
Text © Ladislav Vrchovský, 2022

ISBN 978-80-271-4761-8 (ePub)
ISBN 978-80-271-4760-1 (pdf)
ISBN 978-80-271-3480-9 (print)

Věnováno všem, kteří chrání
a spravují svůj majetek nejen
ke své radosti a svému prospěchu.

PROLOG

Opavské Slezsko. O zdejší území se v historii bojovalo nesčetněkrát. Nejprve se o ně svářila česká a polská knížata, později se již jako jedna z nejlépe prosperujících oblastí Habsburské monarchie stalo cílem pruské invaze. Když rakouská císařovna Marie Terezie prohrála válku s Pruskem, byla to na samém počátku její vlády obrovská rána. Říše, kterou první žena na českém trůně zdědila po milovaném otci Karlu VI., přišla o rozsáhlá území Kladska a Slezska.

Pod velkým ořešákem v parku barokního zámku v Kravařích, kde Marie společně se svou vnučkou Charlottou přenocovala při cestě podél nových hranic, se císařovna rozplakala. Teprve pohled na nádherný kraj, o který přišla v důsledku vojenské prohry, ji dohnal k slzám. Rakousku zůstala jen část území v podhůří Jeseníků a severních Beskyd.

Uplynulo jedno sto devadesát šest let. Pod velkým ořešákem, pod kterým kdysi plakala rakouská císařovna, si utírá slzy Věra Zíková, manželka Miloše Zíky, majitele štítinského statku zvaného Zíkův dvůr. Loučí se s krajem, ze kterého celá její rodina musí odjet a zanechat tam včetně statku téměř celý svůj majetek, zabavený hitlerovským Německem. Zíkův dvůr je původním majitelům vrácen poté, co Hitlerem rozpoutaná druhá světová válka končí v roce 1945 porážkou Německa.

Z poválečných ruin Zíkovi vzkřísí během tří let znovu prosperující statek.

Pod velkým ořešákem v Kravařích v létě roku 1950 pláče Věra Zíková podruhé. Tentokrát proto, že téměř veškerý majetek rodu Zíků zabavuje po únoru 1948 komunistický československý stát.

Zpět do rukou původních majitelů se jejich dvůr vrací v podobě socialistických ruin v roce 1993, po československé sametové revoluci. A přestože v České republice už vládne tři roky nový demokratický režim, Zíkovi musí o svůj historický majetek potřetí velmi tvrdě bojovat.

ČÁST 1

ZROZENÍ DYNASTIE ZÍKŮ

Narození Františka

František Zíka mladší, narozený 2. prosince 1869, byl nejstarším ze čtyř dětí narozených vrodině Zíkových zDobré Vody uPacova. Tam rod Zíků svobodně hospodařil na selské, původně rychtářské usedlosti, které se říkalo UŤoukalů. Později byla označována jako grunt číslo 1.

Františkův dědeček, vkřestním listě uvedený pod jménem František Zýka, se na grunt č. 1 přiženil jako syn Tomáše Zýky zVintířova, když si vroce 1868 vzal za ženu Kateřinu Plášilovou vulgo Ťoukalovou. Jeden zFrantiškových předků byl hajným vpanském lese. Někde tam začíná rodová linie slezské dynastie Zíků, vjejichž žilách dodnes koluje selská amyslivecká krev.

Tři mladší sourozenci, Petronila, Marie aJan, Františkova stejnojmenného otce Zíku nezlobili tolik, jako prvorozený syn. Kdyby byl ale otec Zíka schopen podívat se sám na sebe, nemohl by se na svého Františka zlobit, protože by viděl sám sebe vdětských letech. František podědil všechny dobré otcovy vlastnosti: nezměrnou pracovitost anaprostou neschopnost zahálet. Měl pevnou vůli, která by se uoslů nazývala tvrdohlavostí, jenže František nebyl žádný osel, ale velmi nadaný chlapec. Ataké měl ve srovnání se sourozenci nejblíž ke všem zvířatům, aže se jich na statku vyskytovalo opravdu hodně.

Ve dvou letech si hrál se štěňaty fenky Nely, obývající spsí rodinkou velkou boudu na dvoře statku. Když bylo její čtyřčlenné potomstvo ještě úplně maličké aštěňátka nedokázala vylézt zboudy ven, Nela vrčela na každého, kdo se kboudě přiblížil, svýjimkou Františka. Ten si jako jediný mohl vjejí přítomnosti sáhnout na maličké psí tvorečky. Čím byl František větší, tím větší byli ijeho zvířecí oblíbenci, napřed telata, pak hříbata, mezitím malí čuníci. Kselatům mu však matka chodit zakazovala, protože se při hrách snimi vždycky zašpinil víc než při dovádění sjinými druhy jejich domácí živočišné říše. Oba rodiče několikrát ze skrytu pozorovali svého prvorozeného syna při jeho hrátkách se zvířectvem, aotec Zíka jednou prohlásil: „Roste zněho hospodář.“ Když slavili Františkovy šesté narozeniny, byl už naprosto přesvědčen, že má dědice, kterému jednou může svůj statek bez obav svěřit.

Jednoho slunečného letního dne vzal otec malého Františka na procházku. Vyšli na menší návrší, odkud byl široký rozhled po krajině vokolí Dobré Vody.

„Vidíš tamhle to stádo krav?“ zeptal se chlapce.

„Ano, vidím.“

„Tu pastvinu jsem koupil adal jsem jí jméno. Jestlipak uhádneš, jak se to místo teď jmenuje?“

„Já nevím,“ zazněla další, rozpačitá askoro až stydlivá odpověď.

Otec pohladil syna po vlasech: „Ani to zatím vědět nemůžeš, ví to jen maminka ajá. Ale teď ti to tajemství prozradím. Spolu smaminkou jsme to místo nazvali Františkova pastvina. Protože jednou, až já umřu, ji zdědíš ty abudou se na ní pást tvoje kravičky se svými telátky.“

„Akdy umřeš?“ ptal se malý František.

„Ty bys chtěl, abych už umřel?“ súsměvem položil otázku otec synovi.

Chlapec objal tatínka kolem krku avrtěl hlavou, že ne.

„Neboj se, tak brzy to doufám ještě nebude.“

Sešli po mírně se svažující cestě skrz malý lesík kohradě, ve které se pásly ovce. Malé stádo hlídal ovčácký pes Brok. „Broku, Broku,“ volal na psa malý František. Brok přiběhl, vrtěl ocasem akroužil kolem příchozích. „Vidíš, považuje nás za svoje stádo. Každý dobrý ovčácký pes běhá pořád kolem dokola oveček, které hlídá, achrání je před nebezpečím.“

„Před jakým nebezpečím?“

„Třeba před vlkem, kdyby náhodou přišel. Ale tady unás žádní vlci nejsou.“

Prošli se ještě kolem pole se vzrostlým obilím, František ukázal synovi zrníčka avyprávěl, jak se znich vyrobí mouka, ze které maminka upeče sladké koláče, napili se čisté vody ze studánky, ukteré stál hrneček pro kolemjdoucí, akolem výběhu prasat, kde už pobíhala vzrostlá selata, se vrátili domů. „Všechno to, co jsme dnes viděli, bude jednou tvoje,“ řekl otec synovi.

Německá Opava

Na opavském Dolním náměstí se rozléhal hlasitý zpěv německé vánoční písně. „Odu fröhliche, odu selige, gnadenbringende Weihnachtszeit, Welt ging verloren, Christ ist geboren, freue, freue dich, oChristenheit,“ znělo zvučně zhrdla Konrada Altmana, jednoho ze zakladatelů opavského německého tělovýchovného spolku Deutscher Turnverein, iz dokořán otevřených úst jeho ženy Ilse, která stála vedle něho zahalená do vlněného plédu srukama sepjatýma na vzdutém břiše.

Když koleda utichla, přistoupil kmanželům Altmanovým předseda nacionálního spolku Schutzverein Rudolf Ehrman: „Ilse, sluší ti to,“ pronesl spohledem upřeným na její mateřské břicho. „Kdy se to má narodit?“

„Ještě před vánočními svátky, vlastně to může být už někdy vpříštím týdnu,“ odpověděla Ilse.

„Doufám, že to bude syn,“ poplácal Ehrman Altmana po rameni. „Potřebujeme teď hodně synů německého národa. Češi zvedají hlavu. Mám další zprávy zŘíšské rady zVídně. Nějaký český poslanec zPrahy si stěžoval na útlak ze strany německého obyvatelstva žijícího na severu Čech, kdesi vkraji kolem České Lípy. Zcela jistě se brzy ozvou inějací Češi znašeho Slezska tady pod Pradědem. Ještě že vOpavě mám vrukou jak místní radnici, tak většinu obchodů, ve kterých se prodává jen naše německé zboží. Vidíte ty stánky kolem náměstí? Jenom naši lidé! Žádní Češi, žádní Poláci, akorát támhle vrohu prodává německý Žid svoje košer klobásy akošer šnaps. Má to všechno hodně dobré, tak proč ne. Přiznám se vám, musel jsem ten jeho prodej na našem předvánočním shromáždění hodně těžko vybojovat.“

„Nepovídej? Aproti komu?“ ptal se Altman.

„Slyšeli jste určitě onašem rytíři Georgu von Schönererovi. Je také poslancem ve vídeňské Říšské radě. Právě on se zaměřuje na Židy, abůhvíjak se dozvěděl, že jsme na loňském předvánočním trhu, právě takovém, na jakém stojíme dnes, měli tenhle židovský stánek. Schönerer mi napsal dopis, oficiální, na adresu našeho spolku, že něco takového je naprosto nepřijatelné aže doufá, že se to nebude už nikdy opakovat. Ať si ty svoje věci prodávají mezi sebou, jak chtějí, ale nám to židovské svinstvo pod nos nikdo strkat nebude!“

„Správně, správně,“ přitakal Altman. „Tak se na ně musí. Jinak by nám přerostli přes hlavu.“

„Nepřerostou, Konrad, nepřerostou, když se každý německý muž bude starat osvou ženu tak, jak to děláš očividně ty sám,“ uhnul Ehrman pohledem opět kbřichu Altmanovy ženy. „Pojďte, napijeme se na zdraví vašeho přicházejícího potomka.“ Avykročil směrem kjedinému židovskému stánku na náměstí.

Jihočeský Rotschild

Malá vesnice Dobrá Voda leží přibližně deset kilometrů jihozápadně od Pacova, tři kilometry jižně od hradu astejnojmenné obce Kámen. Je sice položena na okraji Českomoravské vysočiny, ale ráz krajiny je spíše jihočeský, smírně svažitými loukami, menšími lesíky ivětšími lesy, amezi nimi vmělkých údolích se obloha odráží vklidné hladině malých rybníků. Vesnice vyrostla upramene, ke kterému se váže pověst oléčivé vodě, proto leží vzdálená od silnice iželeznice, jediná přístupová cesta vede právě zobce Kámen abyla postavena až vdobě první světové války. Většina místních obyvatel tenkrát hospodařila na menších nebo větších zemědělských usedlostech, znichž největší patřila právě Františku Zíkovi.

Ne nadarmo se sedláku Zíkovi mezi lidmi říkalo Rotschild. Byl pověstný jak svou šetrností, tak velmi zdařilým chovem hovězího dobytka. Ve velké úctě ho měla většina obyvatel Dobré Vody uPacova, kde usedlost rodiny Zíkových vévodila všem ostatním místním hospodářstvím.

„Koně ať si pěstují furianti, to není nic pro sedláka. Každoročně musíš prodat alespoň jeden pár silných volů, rozumíš? Azískané peníze vložíš zpátky do hospodářství,“ kladl Zíka při každé příležitosti na srdce svému prvorozenému synu Františkovi. Kdyby mu však mohl vidět do myšlenek, věděl by sjistotou to, co zatím jen tušil: jeho první syn vůbec nechtěl sedlačit jako otec. Chtěl studovat, anejlépe ve Vídni.

Německá výchova

„Podívej se skrz dalekohled,“ podával Konrad Altman svému synu Kurtovi hnědou brašnu spřístrojem, skrze nějž mohl šestiletý chlapec vidět do údolí pod horou Praděd, jako by měl všechno na dosah.

„Tohle je země tvých předků. Tam dole se narodil tvůj pradědeček, také dědeček, tam jsem se vTroppau narodil já ity. Ten potok, kolem něhož jsme šli sem nahoru až na vrchol nejvyšší hory Jeseníků, kde právě stojíš, se jmenuje Oppa. Jak teče zhor dolů, stává se zněho veliká řeka. Apodle téhle řeky, která protéká naším městem akolem jejíchž pramenů jsme před chvílí šli, se jmenuje iměsto Troppau. Oppa má ještě jeden zhlavních přítoků podobného jména – Goldoppa. Ta se do Oppy vlévá uJägerndorfu. Kousek od domu, kde bydlí tvůj strýc Hermann. Vzpomínáš, utoho soutoku jsme už spolu byli.“

Chlapec jen mlčky přikývl hlavou adalekohledem dál pozoroval krajinu pod sebou.

„Češi by ty řeky chtěli přejmenovat na Opavu aOpavici, aJägerndorfu by chtěli říkat Krnov. Což oto, ať si mezi sebou říkají, co chtějí, ale vmapách, ato si pamatuj, musí zůstat Oppa, Goldoppa aJägerndorf aTroppau. Ta země je naše. Až budeš dospělý abudeš mít vlastní děti, zavedeš je sem stejně jako já, kterého sem poprvé přivedl tvůj dědeček. Apovíš jim všechno přesně tak, jak já to teď povídal tobě. Budeš si to pamatovat?“

Chlapec opět jen mlčky přikývl hlavou. Když se vrátili domů, musel Kurt všechno převyprávět matce. Dostal za to sladkou odměnu vpodobě jablkového štrúdlu srozinkami. Ten miloval nejvíc ze všeho, co sladkého kdy jeho matka pekla.

Imalý František Zíka si vDobré Vodě téměř ve stejné chvíli pochutnával na jablkovém štrúdlu od maminky. Sjediným rozdílem: vtom jeho byly ještě kousky vlašských ořechů zvelkého ořešáku, který rostl na dvoře statku Zíkových. Ani jeden zchlapců netušil, že už se pomalu blíží jejich osudové setkání.

Ve škole

Ředitel školy vKameni, větší obci, která byla od Dobré Vody vzdálena necelé tři kilometry, zahájil hodinu dějepisu otázkou: „Kdo zvás ví, které země spadají pod vládu císaře Františka Josefa? Kdo to ví?“

František se přihlásil jako první: „Prosím, jsou to Čechy, Bukovina, Korutany, Kraňsko, Dalmácie, Halič, Rakouské přímoří, Dolní Rakousy, Morava, Salcbursko, Slezsko, Štýrsko, Tyrolsko, Horní Rakousy, Vorarlbersko, Uhersko se svými državami, Chorvatsko-Slavonsko, Bosna aHercegovina.“

„Výborně, vidím, že ses to naučil nazpaměť přesně podle seznamu, který jsem vám dal opsat ztabule,“ pochválil učitel chlapce arozhlédl se dále po třídě: „Ještě někdo další?“ Zvedlo se několik rukou, žáci byli postupně všichni vyvoláni, ale žádný znich neodříkal kompletní seznam zemí Rakousko-Uherska tak plynule as takovou jistotou jako František, který však vté chvíli vůbec netušil, že jednou všechny ty země spatří na vlastní oči aže ve slezské Opavě prožije velkou ataké závěrečnou část svého života.

Císař anacionalismus

„Co máte dnes na srdci?“ zahájil císař pravidelnou audienci předsedy vlády azároveň ministra vnitra hraběte Thun-Hohensteina. „Vaše císařské Veličenstvo, tentokrát přicházím velmi znepokojen. Mám na srdci velmi závažnou věc. Zajisté vám není neznámé jméno Georg Schönerer.“

„To jméno už jsem slyšel. Je to myslím syn stavitele železnic Schönerera, av loňském roce byl odsouzen za výtržnost.“

„Ano. Moji lidé zministerstva vnitra zjistili, že tento Georg Schönerer je otcem myšlenky připojení příhraničních alpských ačeských německojazyčných území kNěmecku. Týká se to třeba ičásti Opavského Slezska. Je velmi agilní imezi tamními německými nacionalisty.“

„Mluvíme stále otom stejném člověku, kterému jsem vloňském roce odňal šlechtický titul poté, co byl soudem shledán vinným za napadení redakce vídeňského deníku Neues Wiener Tagblatt? Takže ten hulvát je ke všemu ještě německým nacionalistou?“

„Schönererovi proněmecky orientovaní nacionálové už vydali řadu protiliberálních, protisocialistických, protikatolických, ale hlavně protihabsburských prohlášení. Ale hlasitě brojí iproti Židům.“

„Proč se to dozvídám až teď? Avůbec, proč stím chodíte za mnou? To nemáte jako ministr vnitra dost nástrojů ktomu, abyste snimi zatočil? Všechny ty nacionalisty aanarchisty, ateď mám na mysli nejen německé, ale ičeské, srbské, italské, prostě všechny si vezměte na mušku. Musíme se jich zbavit, jinak nám rozbijí celou naši říši! Zainteresujte vté věci noviny. Jen musíte pohlídat, aby na císařský dvůr ani na vlády nepadl ani stín podezření zovlivňování novinářů. Jasné?“

„Rozumím, Vaše Veličenstvo.“

Narození Sáry Quittnerové

Rodina továrníka Quittnera patřila vposledním desetiletí devatenáctého století ktěm nejváženějším vOpavě. Opava byla tehdy vpodstatě německým městem, ve kterém nebyla jediná škola bez němčiny jako hlavního vyučovacího jazyka. Icelé vedení města bylo německé, od primátora až po posledního člena městské rady. Přes to všechno se komunita opavských Židů, ke které Quittnerova rodina patřila jak národností, tak vyznáním, cítila dobře azcela bezpečně.

„Co to čteš?“ naklonil se Maxmilián Quittner přes rameno své ženy. „Ukaž,“ zavřel knihu, kterou právě četla, aby viděl na její titul na obálce. „Maupassant? Ty čteš knihu toho potrhlého francouzského pisálka?“

„Maupassant není žádný potrhlý francouzský pisálek, naopak, je to vážený francouzský spisovatel,“ odporovala Rachel Quittnerová.

„Ty si čti, co chceš, ale naše děti veď kčetbě německých pohádek, aaž trochu vyrostou, tak kčetbě německých klasiků. Žijeme sice vRakousku-Uhersku, ale vOpavě běží život stejně, jako by naše továrna anáš dům stály někde vNěmecku. Pravda, nejsme Němci, jsme Židé, ale němečtí Židé, aje třeba dělat všechno pro to, aby nás také tak všichni vnímali. Malá Sára půjde letos do školy ajá chci, aby se vté německé škole cítila jako mezi svými.“

Němčina

„Teď vám povím, kolika řečmi se vnašem císařství mluví,“ pokračoval Františkův učitel vdalší vyučovací hodině. „Němčinu můžeme pokládat za hlavní řeč tam, kde žijí převážně Němci. Ovšem zvýčtu zemí, které jsme probrali vminulé hodině, vidíte, že vnašem císařství žijí lidé zjazykově rozmanitých zemí. Ateď to nejdůležitější: monarchie nemá stanovený úřední jazyk. Ina obecních aměstských radách si mohou radní svobodně zvolit jednací jazyk podle toho, kdo jak mluví arozumí. Čili: včeských obcích se jedná česky, vněmeckých německy, vHaliči třeba ukrajinsky nebo polsky. Atak dále. Je to jednoduché asprávné. To znamená, že ina úřadech vzemi, ve které žijete, svámi úředník musí jednat amluvit tak, abyste si rozuměli, tedy včeštině. VHaliči vpolštině, ale protože tam žije imnoho Ukrajinců aŽidů, tak iv ukrajinštině, hebrejštině nebo vjidiš. To je taková další židovská řeč. VRakouském přímoří je to italština, apak tady máme srbochorvatštinu, maďarštinu ajazyky, kterými se mluví ve východní části Uherska.“

František zvedl ruku. „Prosím, Zíko?“ dal mu slovo učitel.

„Pane řídící, akdyž se naučím německy, nemusím se už učit všechny ty jazyky aněmecky se domluvím všude?“

„Sprostými lidmi to bude složitější, ti německy umět nemusí, ale na úřadech vždy najdeš úředníka, který němčinu ovládat bude. Takže naučit se německy není nutné, ale je to velmi prospěšné. Ostatně na většině středních avysokých škol se vyučuje vněmeckém jazyce.“ Atak si František ještě vten den odnášel ze školní knihovny ičesko-německý slovník.

Malý ekonom

„Franto, už zase?!“ křikl na tehdy už skoro patnáctiletého Františka jeho otec, který přišel zkontrolovat, jak velkou část pole syn stačil od zahájení orby zorat. Chlapec se ohlédl po otci arychle schoval do záňadří sešitek sněmeckými slovíčky. Už jich uměl dost, protože cestou do školy aze školy zase domů, což bylo zDobré Vody do Kamene azpátky dohromady šest kilometrů, se od páté třídy učil vytrvale každý den čtyři nová slovíčka. Ve chvíli, kdy uslyšel otcův hlas, stál upluhu, do kterého byl zapřažen pár volů. Učil se německy ipři takové práci, jako bylo orání. Věděl, že bez perfektní znalosti němčiny svého snu, studií vRakousku, nedosáhne. Pro starého Zíku však čtení při práci nebylo ničím jiným než lenošením aztrátou času.

„Ukaž,“ natáhl otec ruku po malé knížce vykukující chlapci zpod haleny. „Kdes to vzal?“

„Půjčil mi to pan řídící ze školní knihovny.“

„Zase ten pan řídící! Už jsem ho prosil, aby ti žádné knížky nepůjčoval, že jejich čtením jen marníš čas. Vidím, že všechny moje prosby jsou marné.“

„Nezlobte se, tatínku, já vám nechci odmlouvat. Anemarním čas, to právě ne. Když vyorám celou jednu brázdu, potřebuju si chvilku vydechnout. Abych ten čas využil, učím se německá slovíčka. To přece není žádné mrhání časem,“ bránil se František.

Byl jiný než chlapci vjeho věku. Nebavila ho klukovská dovádění na návsi ani obvyklé hry na vojáky, na četníky azloděje atak dále. Raději si nosil domů knížky, vypůjčené ze školní knihovny. Byl mnohem zvídavější než jeho spolužáci. Ti se učili jen proto, aby je doma rodiče nepeskovali za špatné známky. František ne. Prahl po každé nové informaci. Měl dobrou paměť abyl ve škole velmi pozorný při každém učitelově výkladu učiva. Proto se doma ani moc učit nemusel adomácí úkoly měl většinou vypracované velice rychle. Ve svých dvanácti letech už věděl, že chce být studovaným člověkem. Ze všech čtyř ročních období se pak nejvíc těšil na jaro. Ito však vjeho mysli mělo jen jeden jediný důvod.

Jakmile roztál sníh, přišlo jaro akluci vDobré Vodě patami vyhloubili vzemi důlky azačali hrát kuličky, projevil se Františkův obchodní duch. Pod vánočním stromečkem objevil dárek: pět skleněných kuliček. Ipro kluka jeho věku to tehdy byl poklad. Způsobně poděkoval Ježíškovi apo štědrovečerní večeři si vkoutě místnosti začal se sourozenci hrát na cvrnkanou. Kuličky krásně cinkaly, když jedna do druhé narazila, abyl to úplně jiný zvuk, než vydávaly po nárazu do sebe kuličky hliněné.

Děti byly zcela zabrány do jarní hry na vánoční podlaze, ale František přesto zaslechl matčina slova, poté co se od muže dozvěděla, že za těch pět skleněnek zaplatil pět krejcarů. Spráskla ruce askoro vykřikla: „Za kuličky! Vždyť za to by byla uřezníka libra hovězího!“ Sám už byl dost starý na to, aby věděl, jak to stím Ježíškem vlastně je. Ostatní sourozenci však na Ježíška ještě pořád věřili, atak se choval stejně jako oni. Přesto si všechno rychle spočítal.

Od chvíle, kdy ho matka poprvé poslala na nákup, věděl, kolik stojí libra masa, atak si to vhlavě rychle srovnal: Za pět skleněnek by mu vobchodě dali sto padesát hliněných kuliček, protože za krejcar se jich prodávalo třicet. Dobře si to zapamatoval, akdyž tři měsíce po Vánocích obklopen kamarády vyhloubil vjarní sluncem zahřáté zemi první důlek, pochlubil se vánočním dárkem.

„Teda, kde jsi je vzal?“ zeptal se jeden zchlapců. „Našel jsem je oVánocích pod stromečkem jako dárek,“ chlubil se František. „Ale jestli chcete, vyměním je za obyčejné, jednu za třicet pět. Akdyž ji budu chtít zpátky, vrátíte mi ji, ataké za třicet pět.“ Dobře totiž věděl, že tak jako on nikdo kuličky hrát neumí. Netrvalo dlouho, aměl hliněných kuliček dost na to, aby mu je vobchodě vyměnili za šest skleněných, aza necelý měsíc se doma pochlubil šesti skleněnkami. Ale ještě předtím, než svůj rozmnožený poklad ukázal otci, dal oběma sourozencům váček sněkolika kuličkami hliněnými ase dvěma skleněnkami každému navíc.

„Deset skleněných kuliček? Kde jsi vzal peníze?“ ptal se přísně otec.

„Jaké peníze? Určil jsem cenu skleněnky při výměně za obyčejné na třicet pět hliněných za jednu skleněnou. Pak jsem vyhrál potřebný počet hliněnek avyměnil je vobchodě za skleněné, aještě mi zbylo. Aty skleněnky bych mohl prodat za deset krejcarů, ale neprodám!“ řekl rodičům.

„Dobře, ale teď není čas na hraní. Letos končíš obecnou školu azačneš se učit hospodařit na gruntě. Orat umíš, počítat, jak jsem viděl, taky, ale to nestačí. Obuj si gumáky, venku je po dešti mokro. Ukážu ti, kde je třeba vykopat odvodňovací strouhu.“

„Ale já bych chtěl studovat dál! Pan učitel říkal, že jsme bohatá rodina, že ta škola není zase až tak moc drahá aže bych určitě bez problémů vystudoval gymnázium, nebo aspoň rolnickou školu. Ataková je zrovna vBudějovicích.“

„Amám snad já vystudované gymnázium? Mám já rolnickou školu? Nemám. Všechno, co vím aznám ohospodaření, mě naučil můj táta. Ajsem daleko široko nejlepší sedlák ze všech. Obuj si ty gumáky ajdeme!“

Matka Zíková, která zaslechla Františka mluvit oškole, se syna zastala: „Ale je přece šikovný, vždyť jsi to viděl stěma skleněnkama! Má na to hlavu, aby byl študovaný.“

„Hlava nehlava! Jsem já snad študovaný? Nejsem! Ajsem největší sedlák široko daleko? Jsem. Tak vidíš. Naučím ho hospodařit, to bude jeho študium. Ajednou bude statek jeho, protože je prvorozený, má na to právo. Tak to unás vrodině chodilo, chodí achodit bude!“

„Je jiná doba, dneska kdo je študovaný, je pán! Azaplatit mu školy, to by nás přece nezabilo!“ pokračovala Františkova matka ve při se svým mužem ochlapcovu budoucnost.

„Zabilo, nezabilo, povídám ti, odjakživa to byl prvorozený syn, kdo vedl grunt, když už byli rodiče staří. Vím, ještě je na to dost času, oba máme síly dost, ale víš ty, co bude? To neví nikdo. Právě proto musíš být připravená na všecko. Akluk musí vědět, jak to vhospodářství chodí, nestačí jenom, že umí orat. Teď se mnou půjde kpřipouštění býka aodpoledne budeme kopat strouhu,“ rozhodně prohlásil starý Zíka aoblékal si pracovní halenu.

Když se oblékl aobul si vysoké gumové boty, udělal dva kroky ke dveřím, ale pak se otočil zpátky ksynovi: „Tak co je? Dělej! Vidím zokna, že soused už jde. Takže napřed půjdeme do chléva!“

„Ale na to je přece ještě malý!“

„Na nic není malý. Když já viděl poprvé, jak se dělají telata, bylo mi deset, aklukovi už bylo dávno čtrnáct.“ Obrátil se ksynovi. „Už jsi obutý? Tak jdeme!“

Jak připouštět býka

Když se pozdravili se sousedem, který přišel pomoci spářením, vešli do stáje. Otec Zíka napřed vybral krávu, která měla být oplodněna, dal jí kolem krku široký popruh zhrubého plátna akusu provazu, jehož konec předal sousedovi: „Pojďte tamhle na konec stáje, tam máme místo na připouštění, František vám ukáže. Já přivedu býka.“

Když statný býk, kterého přiváděl starý Zíka, zafuněl, kráva začala být neklidná. Soused sní měl plno práce, aby ji uklidnil. František všechno dění pozorně sledoval. Kráva, která byla značně vyplašená, vjednu chvíli souseda přimáčkla na prkenné hrazení, až bolestí vykřikl. Zíka starší ihned přivázal konec provazu, který měl kolem krku býk, kželeznému kruhu ve zdi stáje astaral se, jestli se sousedovi nic nestalo. František si však zcelé nemilé příhody zapamatoval jen jedno: vtak malém prostoru je připouštění nebezpečné. Ai když snaha ospáření skotu byla nakonec přece jen korunována úspěchem, zeptal se při večeři otce, jestli by nebylo lepší příště připouštět býka někde jinde, kde by bylo víc místa.

Od kterého ze svých předků zdědil František touhu po vzdělání, když nikdo zrodinných příslušníků jak blízkých, tak vzdálenějších žádnou vyšší školu nevystudoval? Františka bavilo ledacos, ale nejvroucněji toužil poznat co nejvíce zvědění dosaženého lidstvem opůdě ajejí zázračné schopnosti dávat sílu na ní rostoucím rostlinám. Kde se vněm vzala touha sloužit zemědělskému pokroku? Možná bychom ji našli vkrvi kolující vjeho žilách anesoucí vsobě odkaz dávného předka, který se zpravěkého lovce stal pole obdělávajícím prvotním zemědělcem? Ale tu přece máme vsobě všichni! Tak odkud se vzal ten vrozený smysl pro nové, lepší, krásnější?

Nebylo pozornějšího posluchače, když jeho otec vyprávěl, jak robotoval zamlada na panském, jak oral pole železným hákem arádlem ajaká to byla změna, když přišlo ruchadlo bratrů Veverkových! Jak se ulehčilo tělu ajak vzrostla úroda! Avšechno to nové nářadí, které se začalo objevovat vzápětí! Železné brány, které samy rozbíjely tvrdé hroudy, auž se to nemuselo dělat ručně, motykami.

„To jste, tatínku, zoral pole apak ještě znova celé musel projít smotykou arozbíjet hroudy?“

„Oralo se většinou za pěkného počasí, vdešti to přece nejde. Jenže když je hezky, tak ta zoraná půda rychle tvrdne. Ano, pak jsem musel ručně rozbíjet každou hroudu. Jestlipak uhodneš proč?“

Chlapec chvíli přemýšlel apak se ještě zeptal: „Když jste je všechny rozbil, už jste mohl rozsévat zrno?“

„Ano, pak už jsem mohl.“

„Tak je to jasné! Hroudy jste musel rozbít, abyste mohl zasévat!“

„Ty jsi chytrý jak agronom!“

„Akdo je to agronom?“

„To je takový študovaný frajírek, který sice ví hodně, ale udělat sám nic neumí,“ odpověděl Františkovi otec, aniž by si uvědomil, jak tím podnítil jeho touhu být agronomem, který umí udělat všechno, co ví.

Iv těchto vzácných okamžicích bytostného souznění mezi otcem asynem byl starý Zíka slepý ahluchý. Viděl sice Františkovy doširoka rozevřené modré oči, planoucí tváře azrychlený dech. Viděl to vzrušení probuzené vyprávěním ozemědělské práci. Ale někde pod tím viděl jen to, co chtělo vidět jeho srdce, viděl svého prvorozeného jako svého nástupce na rodinném statku.

Vrodině si lidé pomáhají

Matka mladého Františka už odpoledne po odchodu manžela se synem do chléva zůstala sedět ustolu shlavou vdlaních. Kdyby někdo vté chvíli vešel do místnosti, při pohledu na ni by si pomyslel, že se stalo něco zlého. Jenže Zíková vté chvíli pouze usilovně přemýšlela, co udělá stvrdým postojem svého muže kFrantíkově budoucnosti. Nakonec se rozhodla. Obrátí se na švagra, manžela své sestry aFrantiškovy tety. Je to majetný, městský člověk, pro kterého nekončí svět za hranicemi vlastních pozemků, jak je tomu ujejího muže. Amalého Františka měl vždycky rád. Poprosí ho opůjčku na případná chlapcova studia.

Když strýc Soukup slyšel, co mu jeho švagrová vyprávěla onechuti manžela podporovat syna na studiích, jen si povzdechl: „Kdybych já měl tak nadaného kluka!“ Pohlédl na švagrovou, usmál se ařekl: „To víš, že svého nejmilejšího synovce podpořím. Vyřiď mu, ať se nebojí, jednou zněho bude študovaný člověk. Za to ručím!“

Františkova touha

„Maminko, prosím, přimluvte se utatínka, aby mě pustil do školy,“ prosil František matku, protože věděl, že ona mu studia přeje.

„Chlapče, to by stejně nebylo kničemu, znáš tátu, ten jak jednou něco řekne, tak nepovolí.“

„Pan učitel mi to také říkal. Ale zároveň radil, abych ani já nepovolil, aže tatínek nakonec ustoupí ado škol mě pošle.“

„Pan učitel! Co ten může vědět! Ba ne, tvůj otec tě chce mít doma na statku.“

„Maminko, nezlobte se, ale to já bych asi utekl.“

„Co to povídáš! To ať tě ani nenapadne. To raději budeme tatínka všichni prosit, aby tě sám poslal do světa, ale utéct zdomu! To nesmíš! To by ti nikdy neodpustil! Dobře, já sním ještě promluvím.“

Jak Františkova matka slíbila, tak také udělala. Řekla manželovi všechno, ito, že František mluvil oútěku zdomova, jen aby mohl studovat.

„Chce utéct do světa, říkáš? Jen ať to zkusí! Ale pak už ho nechci nikdy vidět, to mu vyřiď!“ práskl za sebou dveřmi starý Zíka.

Pamatuj na svůj kmen

„Jestli chceš vživotě něčeho dosáhnout, amůžeš zkusit cokoli, protože jsi po předcích zdědil hlavu otevřenou, nikdy přitom nezapomínej na to, že jsi Němec,“ kladl na srdce patnáctiletému Kurtovi nároky na sounáležitost svlastním kmenem především jeho otec Konrad Altman.

„Co myslíš, že mě vyneslo až do křesla říšského poslance? Nic jiného než to, že vždy budu věrně sloužit myšlence na dědictví německého národa po jeho nejslavnějších předcích. Akdyby ses mě zeptal, které předky mám na mysli, začal bych Odoakerem, který sesadil ztrůnu posledního římského císaře Romula Augusta. Pak je to Fridrich Barbarossa. Na vrcholu moci ovládal celou západní Evropu avelkou část Malé Asie. Protože naše vlastní rodová linie Altmanů začíná vPrusku, musím zmínit pruského krále Viléma I., který se také stal prvním německým císařem. Všichni, které jsem vyjmenoval, by měli být tvými vzory. Nauč se onich všechno, co jen jde. Aaž budeš mít vlastní rodinu, vyprávěj svým synům ojejich činech. Naši velkou adávnou německou historii musí znát všechny generace nynějších ibudoucích členů našeho velkého německého národa.“

Atak zatímco se František Zíka snažil získat co nejvíc vědění otom, jak se stát nejlepším zemědělcem anakrmit co nejvíc lidí vším, co dokáže vypěstovat na svých polích azahradách, vrybnících ana pastvinách, četl si Kurt Altman vdějinách dobyvačných germánských apruských vojevůdců.

Rodičovská láska

„Franz, proč jsi tak zatvrzelý? Když jsem slíbil, že mladého podpořím azaplatím mu školné, tak to platí!“ Astrýc Soukup bouchl rukou do stolu tak prudce, že František sedící na lavici ukamen sebou trhl leknutím.

„Na co zbytečně vyhazovat peníze? Já umím číst, psát apočítat, ato mi stačí. Až převezme statek, mělo by mu to stačit taky,“ odpověděl švagrovi Františkův otec.

„Ojakém vyhazování peněz mluvíš? Ty přece nebudeš nic platit, vždyť to říkám.“

„Já vím, teď zaplatíš školné apak za to budeš chtít bůhvíco. Jenže umě také platí, co řeknu, akdyž povídám, že kluk školu nepotřebuje ktomu, aby časem převzal statek, až já už nebudu mít sílu, aže mu teda na študie nedám ani krejcar, tak to také platí.“

„Síly máš ještě dost, na to se nevymlouvej. Co prosím tě máš proti tomu, aby tady zmladého byl študovanej člověk?“

„Akde mám záruku, že se mi ten študovanej člověk vrátí khospodaření na rodném gruntě? Kde mám záruku, že zněho nakonec nebude někde nějaký adjunkt, nebo že nebude dělat místo práce na svém statku figuranta na melioracích? Vždyť je to bláznovství, ustoupit zpráva nejstaršího syna! Ty tady mluvíš opár letech, ale můj druhý syn je odevět let mladší než tady František! Dobrá, vystuduje. Ale co zněho bude? Vnejlepším případě správce na nějakém cizím velkostatku. Bude se hrbit před majitelem akomandovat čeledíny anádeníky. Bude odkázaný na plat, zatímco tady by zněho byl hrdý sedlák hospodařící na svým! Jo, je to dřina, je to starost, ale ten pocit, že seš svým pánem, ten nic nenahradí.“ Vté chvíli se Františkův hlas odmlčel. Cítil, že mu hoří tváře, že mu ve spáncích tepe krev. Vobličeji celý zbrunátněl. Obrátil se ksynovi aztišil hlas: „Pomyslel jsi na to, že opouštíš domov? Svoje kamarády? Že jdeš do světa mezi cizí lidi, kde žádný znich ti nic nedá zadarmo, naopak, budou se snažit ztebe dostat poslední krejcar? Budeš platit za postel, kterou tady máš, abůh ví, za co všechno ještě budeš platit.“

„Tatínku, mohl bych se strýčka na něco zeptat?“ odpověděl mu ze svého kouta František.

„No tak se ptej,“ odpověděl mu otec.

František ale seděl mlčky, hleděl před sebe do země, ai když věděl, co chce říct, chvíli hledal nejvhodnější slova.

„Tak povídej, synovče, co máš na srdci,“ usmál se na něho strýc.

„Kluci to vědí,“ odpověděl poněkud záhadně chlapec.

„Co, co vědí kluci?“ zachmuřeně pohlédl otec Zíka na svého následovníka.

„To, že jsem asi vněčem po tátovi. Vědí, že když něco řeknu, že to také platí.“

„No aco?“ znova ateď už znatelně netrpělivě se ptal Františkův otec.

„Tatínku, nezlobte se, já studovat chci. Anechci utrácet vaše peníze, jak říkáte, za bůhvíco. Avšechny peníze, které mi strýček na studium dá, budu považovat za půjčku avrátím je beze zbytku, až budu vydělávat.“

Oba muži hleděli mlčky chvíli na chlapce, pak na sebe, pak zase na chlapce, anakonec sedlák Zíka prudce vstal, spohledem upřeným ven zokna řekl: „… tak si na tu školu běž…,“ avyšel ven zmístnosti. Uviděl svoji ženu stojící stranou uotevřeného okna adošlo mu, že slyšela úplně všechno. Přešel kní, položil jí ztěžka ruce na ramena achvíli jí upřeně hleděl do očí: „Tak jsme tady na tu dřinu zůstali sami.“ Objala ho az očí se jí řinuly slzy štěstí avděčnosti. „Já to věděla,“ šeptala, „já to věděla, že kluka trápit nechceš anebudeš. Neboj se, ještě máme oba síly dost, anejsme na to sami, jsou tu další pomocníci. Všechno bude dobré, jen když František bude šťastný. Nikdy bych nechtěla, aby nám měl co vyčítat.“

Studentská léta

VČeských Budějovicích 10. 10. LP 1877

Milí rodiče, maminko atatínku!

Když jsem před měsícem díky Vám astrýčkovi nastupoval do školy vBudějovicích, nevěděl jsem vůbec, co mě tady čeká. Tatínku, Vás určitě potěší, když Vám teď popíšu, co všechno tady poznám. Škola má vlastní statek na Plánickém předměstí. Na třinácti apůl hektarech celkové rozlohy je tu stodola, kůlna, kravín, řezárna, konírna, byty pro čeleď, hned vedle nádvoří je zelinářská zahrada.

Čekají mě přednášky znejrůznějších oborů zemědělských, ale také lesnické, přírodoznalecké, aco mě těší nejvíce, budeme vykonávat izemědělskou praxi. Maminko, Vám určitě udělají radost rukodílné práce provaznické, košíkářské, kolářské, pletařské a sedlářské. Aještě to není všechno: máme přislíbeny naučné vycházky do nejrůznějších závodů, velkostatků, ba dokonce na nejrůznější pamětihodná místa.

Tatínku, maminko, pořád myslím na naši rodinu, na Vás ina bratra Jeníka asestry Petronku aMarušku. Vím, že jsem si svá studia prosadil sám, ale věřte, že jediné, co si přeju, je, aby moje vzdělání bylo ku prospěchu celé naší rodiny. Aza dva roky se, dá-li Bůh, vrátím domů jako řádný absolvent sdiplomem.

Loučím se sVámi všemi auž teď se moc těším na chvíli, kdy se zase všichni shledáme.

Váš věrný syn František

Františkova matka odložila dopis, který četla nahlas ipro svého muže.

„Zatracený kluk,“ řekl očividně potěšený otec Zíka. „Myslí na nás, ato je dobře. Už ale aby byl doma. Všechno, co se naučí, se nám na statku určitě bude moc hodit.“

„Můj zlatý chlapeček,“ povzdechla si matka Zíková. „Vyroste zněho chlapisko, amy utoho ani nebudeme. Pošleme mu něco na přilepšenou, bůhví jestli se tam pořádně nají, viď, že ano? Amohl bys mu přidat pár krejcarů, když se přece učí hlavně pro užitek celé rodiny, jak píše, nebo ne?“ ptala se muže.

„Nějaké sádlo, pár klobás atrochu medu mu pošli určitě. Jak tě znám, napečeš ibuchty. Ale peníze, to ne. Nebudeme ho učit je rozhazovat. Ať šetří. Naučit se šetřit není nikdy na škodu.“

Když přišel balík od rodičů, pozval František kjeho rozbalení několik svých nejlepších kamarádů zřad studentů, ana břehu rybníka proběhl piknik, při kterém všechny domácí pochutiny snědli. Zůstala jen sklenice sádla se škvarkama, kterou si odnesl do svého studentského pokojíku.

Za dvě léta, včervnu roku 1888, se vrátil svysvědčením, na kterém byly samé jedničky.

„Já se chci také podívat, ukaž,“ natahoval se po Františkově vysvědčení jeho mladší bratr Jan.

„Opatrně, ať to neponičíte, raději mi to dej,“ vzala vzácný dokument do svých rukou matka. „Tady se podívej,“ ukázala stránku se známkami Janovi: „Vidíš, samé výborné, samé výborné. Také by ses mohl takhle dobře učit.“

„Tak prr,“ vstoupil do hovoru otec Zíka. „Stačí jeden študovanej vrodině, ještě aby nám na školy utekl itenhle. Teď, když jsi se vrátil,“ obrátil se kFrantiškovi, „dáš se zase do práce na svém statku.“

Františkovo osudové rozhodnutí

František sklopil hlavu, zhluboka se nadechl apak pohlédl na otce: „Nezlobte se, tatínku, ale statek odkažte tady Jeníkovi. Já bych přece jen ještě chtěl studovat dál. VTáboře je Zemský vyšší hospodářský ústav ajedním zhlavních oborů jsou tam meliorace. Už oloňských prázdninách jsem se díval na naše pozemky. Místy jsou podmáčené azasloužily by odvodnit, pak už by to nebyl močál, ale louky, na kterých by se mohl pást dobytek. Nebo pole kosevu pšenice, ječmene ajiných obilnin. Apořád platí to, že po vás nechci žádné peníze. Strýček Soukup už otom ví apůjčí mi ina ten meliorační kurs.“

Františkovi rodiče isourozenci zůstali sedět ustolu celí zkoprnění. Nikdo znich nebyl zvyklý na to, aby se některé zdětí chovalo tak jako František. Ta jeho jistota vtom, co chce, ajeho rozhodný postoj dosáhnout všeho, na co pomyslí, to šokovalo isamotnou hlavu rodiny: „Takže ses rozhodl, že nástupnictví po mně nepřevezmeš?“ přimhouřil oči starý Zíka.

„Ano, tatínku. Bratr bude určitě dobrým hospodářem,“ objal František bratra Jeníka kolem ramen. Amatka Zíková se odvrátila, aby nikdo neviděl, že potají utírá slzu.

„Studovat, studovat, studovat! Proč? Proč zrovna ty? Mohl jsi být kdejakým výborným řemeslníkem! Každé řemeslo je dobré, ale člověk potřebuje kživotu hlavně jídlo apití, ato je starost nás, sedláků! Když se nedostává ostatního, nevadí, bez toho přežiješ,“ řekl Františkovi otec. „Máš se zákonitě stát dědicem statku. Aty to nechceš! Proč nechceš pracovat na svém arozvíjet majetek rodu? Vždyť není nic lepšího!“

František si tato slova dobře zapamatoval av životě si je často opakoval. Ne však zdůvodu, že by snimi bezvýhradně souhlasil. Ba právě naopak. Připomínal si tato slova otce, jehož osobnost se utvářela ještě vdobách povinné roboty před jejím zrušením vroce 1848. Jaký to pro něho musel být pocit, hospodařit na svém! Mladý muž, který přišel na svět vroce dvacátého prvního výročí zrušení poddanství, už vyrůstal vovzduší svobodného hospodaření na pozemcích patřících rodičům. Nepoznal bídu ahlad. Právě proto však otcovým slovům onutnosti zajištění základních potřeb nepřikládal velký význam aspíše se zajímal oto, jak ulehčit rolníkům jejich těžkou fyzickou práci ajak dosahovat stále vyšší avyšší úrody, jak chovat domácí zvířata, aby to prospívalo jim ijejich chovatelům. Ato všechno daleko přesahovalo otcův svět zajištění potřeb rodiny na prvním místě. To už totiž považoval za naprostou samozřejmost. Jeho myšlenky už sahaly mnohem dál.

Návštěva profesora Bolecha

Po studiu na českobudějovické rolnické škole absolvoval lukařské kursy na Zemském vyšším hospodářském ústavu vTáboře. Meliorace luk, hlavní téma těchto kursů, se mu staly životním koníčkem. Profesor František Bolech, který meliorační kursy vedl, si mladého Zíku velice oblíbil aFrantišek, který na svém profesorovi obdivoval nejen jeho odborné alidské vlastnosti, ale také velké hudební nadání, byl panem profesorem úplně nadšen.

„Představte si, maminko, moje překvapení, když takhle jdu při procházce městskými sady azaslechnu hrát orchestr. Přišel jsem blíž, aco nevidím! Diriguje náš pan profesor Bolech! To už jsem věděl, že to není žádný nudný patron, ve škole sním byla veliká zábava, přednáší velice vtipně as humorem, ale že je také takový muzikant, to jsem tedy zíral. Řekl jsem panu profesorovi, že si ráda prozpěvuješ ty svoje písničky, že si dodnes pamatuju, jak jsi mi zpívala, když jsem byl malý, ukolébavky, abych usnul, aúplně jsem ho rozesmál, když jsem řekl, že ty tvoje ukolébavky jsem tak rád poslouchal, že mne spíše probouzely než uspávaly. Apan profesor projevil přání tě poznat, že by si rád poslechl nějaké písničky znašeho kraje. Rád by náš statek navštívil.“

„Franc, slyšíš to! Přijede knám profesor zTábora!“ volala matka na Františkova otce.

„Jaký profesor? Kdy přijede, aproč přijede?“ zeptal se otec Františka, když vstoupil do místnosti.

„Tatínku, nezlobte se, vyprávěl jsem panu profesorovi osvém přání provést lukařské práce ameliorace na našich pozemcích, aon sám projevil zájem přijet se knám podívat, aby mi třeba is něčím poradil. Je to skvělý člověk, uvidíte, určitě si ho oblíbíte tak jako já.“

„Dobře, dobře, ale kdy přijede? Musím přece něco napéct, přichystat pohoštění,“ starostlivě promluvila matka, ale František ji hned uklidňoval: „Nebojte se, maminko, tak rychle to zase nebude, nejdříve za měsíc, ajá určitě budu den návštěvy znát dostatečně dlouho předem.“

„Tak to se mi ulevilo, ty jsi schopný ledasjakého překvapení,“ utírala si už klidná hospodyně ruce utěrkou. Profesor Bolech nakonec přijel do Dobré Vody téměř rok po ukončení Františkových lukařských kursů. Sradostí ahrdostí na svého vynikajícího žáka procházel se sotcem Zíkou odvodněnými lukami, na kterých se pásl dobře vykrmený skot.

„Máte skvělého syna, pane Zíko, na svého Františka můžete být opravdu hrdý. Vynikal mezi všemi mými žáky, ajak tady vidím, vyniká ive schopnosti uplatnit své znalosti vpraxi. On to ovšem dokazoval ina našich táborských praktických hodinách, protože jsem sněkolika žáky objížděl nejrůznější statky, jejichž majitel nám dával ve vlastním zájmu kdispozici své pozemky kmelioračním pracím. Studenti se tak setkali spraxí amajitel přišel kužitku. Prospěch ztoho všeho měly obě strany, atak to má vždy být. Jedno vám prozradím: váš František byl jediný, který se mě zeptal, co za tu možnost vyzkoušet si znalosti na jeho pozemcích majitel od školy chce. Když jsem se ho já zase ptal, proč ho to zajímá, odpověděl mi: Pokud by to bylo výhodné pro majitele, možná by to zajímalo mého otce. VDobré Vodě máme také zamokřené pozemky, ajá je chci vysušit. Kdyby otec souhlasil, pomohli by mi spolužáci avšechno, co chci udělat, by bylo hotovo mnohem dříve, než když to všechno budu dělat sám. Řeknu vám, ten váš František, to je hlava otevřená, ten to dotáhne daleko.“

„Aže mi nic neřekl,“ podivil se starý Zíka.

„Možná že vím proč. Jeden statkář si zjistil, že studenti si ten meliorační kurs platí, že ztoho má škola peníze. Tak si řekl opár zlatých za to, že si mládež vyzkouší, co se naučila, na jeho pozemcích. Bylo to právě tehdy, když se mě František ptal. Já mu po pravdě odpověděl, že škola na navržené podmínky nepřistoupila, aže dokonce páni kolegové profesoři navrhli, abychom to tomu statkáři pěkně spočítali, když je takový držgrešle. Aze všeho sešlo. Myslím si, že syn vás nechtěl zatahovat do těchto podrobností, araději tady všechno udělal úplně sám. Ajak vidím, skvěle!“

Zpráva ovysušených mokřinách vDobré Vodě se brzy rozletěla do kraje. Mezi zájemci, kteří se přijeli podívat, byl imajitel panství Čížkov uNové Cerekve František Liebzeit. Tento absolvent Vyšší odborné školy pěstitelské vLibverdě se smelioracemi seznámil během studia astal se jejich horlivým stoupencem. Když uslyšel zvěsti onádherných lukách rodiny Zíků vDobré Vodě, které právě díky melioracím vznikly na mokřadech zbavených přebytečné vody, neváhal avydal se na cestu. Prohlédl si Zíkovy pozemky aokamžitě nabídl Františkovi speciální místo hospodářského adjunkta na svém Čížkově shlavním úkolem meliorovat. Nabídl tehdy dvacetiletému Františkovi plat šest zlatých měsíčně, byt astravu ktomu zdarma. Aotec Zíka začínal přehodnocovat svůj odmítavý postoj ksynovým studiím.

Jedna škola po druhé

František pobyl na panství Čížkov dva roky. Smajitelem Liebzeitem se navzdory dvacetiletému věkovému rozdílu brzy velice spřátelil. Už tehdy začínalo být přirozené, že si lehce získával přátele vnejrůznějších kruzích, velmi čile si stále dopisoval sprofesorem Bolechem, udržoval styky se svými úspěšnými spolužáky ze všech škol, kterými procházel, atahle schopnost budovat si početnou síť dobrých kontaktů ho neopustila po celý život.

„Pane Liebzeite…,“ oslovil František majitele Čížkova, „… jsem hotov. Veškeré mokřady máte odvodněné, takže se asi rozloučíme.“

„Ale to snad ne, hotové jsou meliorace, ale místo hospodářského adjunkta je inadále tvoje. Jiného lepšího najít ani nemůžu!“ odpověděl Liebzeit.

„Nezlobte se, ale určitě najdete vhodného člověka, akdybyste chtěl, já sám bych mohl doporučit některého ze svých bývalých spolužáků. Víte, lákají mě další věci, které bych chtěl poznat.“

„Co například?“

„Je mi líto, že ses takhle rozhodl, ale bránit ti nemůžu. Už víš, kam půjdeš?“

„Proč se ptáte?“

První výdělky

Závratná kariéra začíná

První setkání spolitikou

Opavští Židé, opavští Češi

Postesknutí barona Rolsberga

Rolsbergův inzerát

Jihočech ve Slezsku

Bohatá nevěsta

„Aco na to on?“

Františkovy opavské začátky

Češi, Němci, Poláci, Židé ajejich společná země

Rozčilení profesora Praska

Nový Sářin nápadník

Na pomoc českým zemědělcům

Němec, abere si Židovku

Opavští Češi zvedají hlavu

Marný pokus oodchod

Svár mezi snoubenci

František se žení

Sára se vdává

Tchánové

Družstvo, to je síla

Pomsta

František se stává otcem

Vyšetřování začíná

František aopavští Němci

Případ sbičem pokračuje

Zíka nechce do politiky

Rodina se rozrůstá

Spiklenci

Františkova smířlivost

Vyšetřování začíná

Češi versus Němci

František kandiduje

Problematické policistovo hlášení

František navrhuje žalobu

Azase ta politika

Věc veřejná

Zíku si nikdo nekoupí

Jméno Zíka na císařském dvoře

Bitka na ulici

Německo-židovská krev

Česko-německé střety pokračují

První nezdar apoučení

Narození Miloše Zíky I.

Pozvání do Vídně

Válka

Setkání sKonradem Altmanem

Před politikou není úniku

Vznik Československa

Jen ne válku ve Slezsku

Nemoc dcery Boženky

Začátek hospodaření ve Štítině

Jaký otec, takový syn

Těžké začátky

Odchod do Bratislavy

Milošovo osudové setkání

Boženčina svatba

Boženčina smrt

Milošovy hospodářské začátky

František Zíka umírá