Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Chris Greenhalgh

Miloval jsem Ingrid Bergmanovou

Přeložila Ema C. Stašová

Z anglického originálu Seducing Ingrid Bergman,

vydaného nakladatelstvím Penguin Books Ltd

v Londýně v roce 2012, přeložila Věra Kotábová.

Redakce Jana Žofková

Korektura Petr Lehečka

Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová

Technická redakce Hana D. Benešová

Sazba Netopejr®

Vydala GRADA Publishing, a. s., pod značkou METAFORA

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 7525. publikaci.

První vydání, Praha 2020, 272 stran

Tisk a vazba CPI Moravia Books, a. s.

Seducing Ingrid Bergman © Chris Greenhalgh, 2012

Published by Penguin Books Ltd, London

Translation © Věra Kotábová, 2020

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

Cover Design © Anna Ali 2020

ISBN 978-80-7625-418-3 (ePub)

ISBN 978-80-7625-417-6 (pdf)

ISBN 978-80-7625-057-4 (print)

Pro Ruth, Saula a Ethana

Nikoli bezdůvodně

(neboť měl v sobě divoký cikánský šarm

a vznášel se kolem něho opar nebezpečí) se zamilovala do Capy.

A on byl skutečný, živoucí.

DAVID THOMSON, Ingrid Bergmanová

I

OKAMŽIK PRAVDY. Rozsvítí se zelené světlo. Není čas přemýšlet a ani nemusím skákat – tah motoru mě doslova vysaje ze dveří. Padám rovnou dolů a máchám rukama a nohama, přičemž letadlo mizí v oblacích vysoko na nebi.

V batohu mám polní lopatku, na každé noze připevněnou jednu kameru a z náprsní kapsy mi čouhá placatka. Proud vzduchu mi nadouvá bundu. Tváře mě pálí jako po facce a ruce mi tuhnou chladem. Z plic mi pád vymačkal všechen vzduch.

Chvíli letím hlavou dolů a kymácím se jako pták v bouři. Stahují se mi útroby. Obsah žaludku se mi vrací do úst – nechutná směs kávy, whisky a míchaných vajec. Oči mám plné slz. Pokouším se převrátit hlavou nahoru. Odpočítávám sto dvacet jedna, sto dvacet dva, sto dvacet tři a pak zatáhnu za šňůru. Padák se uvolní z vaku vrchlíku a vmžiku se mi nad hlavou rozvine do hedvábné polokoule. Pocit, že se nekontrolovaně řítím k zemi, mizí a uvědomuji si náhlý stav téměř beztíže a kolébání. Rukama pevně svírám popruhy.

Vedle mě zdánlivě bez pohybu křídel pluje po nebi racek a neuvědomuje si, že jsme nad Německem a překonali jsme Rýn. Na chvíli se zdá, jako bych vůbec nepadal. Místo toho mám pocit, jako by mě nadnášely nějaké neznámé síly. Už se nebojím a v žilách mám novou energii. Připadá mi, jako bych se vznášel, letěl jako holubice.

Pode mnou se rozprostírá země jako mapa: úhledné, nově zorané obdélníky polí, pár statků a stodol, náhodné shluky stromů. Odepnu si ze stehna contax a pořídím několik záběrů. Na komponování není čas, jen mačkám spoušť. Všude kolem mě jsou muži 17. letecké divize. Snášejí se jako semínka javoru a točí se kolem dokola, na hlavách mají helmy, pod jejichž vycpávkami ukryli poslední dopisy rodinám. Dopadá na mě pár kapek vláhy, asi deště. Ale ne, není to déšť. Jen se na vrchlíku padáku srazila pára, která mi teď kape na holé ruce a obličej. Je mi zima, prsty mám ztuhlé. Dávám pozor, aby se vlhkost nedostala na čočku foťáku.

Ale už po pár vteřinách se situace změní. Kolem uší mi sviští kulky. Jedna proděraví padák. Slyším, jak se protrhla látka. Přitisknu hlavu na prsa, schoulím se, obličej si chráním contaxem, ale pořád mačkám spoušť. Po páteři mi stoupá lezavý strach.

Zdá se to jako celá věčnost, než dosáhneme země, třebaže ve skutečnosti to nemohlo trvat ani minutu. Myslí mi v rychlém sledu prolétne několik věcí – ženy, které jsem miloval a ztratil, jak má matka unikla v Budapešti fašistům a taky jak se mi chce zoufale čůrat.

Parašutisté se snášejí po pomalých diagonálách. Většina se zdá být v pořádku, ale jeden má smůlu. Z jeho trajektorie usuzuju, že míří rovnou na dráty elektrického vedení. Musí to také vidět, protože pluje se snovou pomalostí, neschopný změnit směr, jako kořist směru, jímž fouká vítr. Chce se mi křičet, ale vím, že mě neuslyší ani nemůže nic udělat. Vypadá malinký. Komíhá nohama ve snaze změnit směr, rukama škubá za popruhy a pusu má dokořán v bezhlesém výkřiku, jako by mu to mohlo pomoci uhnout stranou o pár stop, o něž by minul dráty. Ale jeho směr je strašlivě nevyhnutelný. Klouže rovnou do černých drátů, padák se v nich muchlá. Pár vteřin se v nich freneticky zmítá, ale je jako loutka, snadný cíl pro kulometčíky. A není jediný. Několik dalších se zachytilo ve výšce nějakých patnácti metrů o větve bezlistých stromů a jejich těla teď visí bezmocně z padáků jako scvrklé kusy ovoce.

Existuje snad osamělejší smrt?

Aniž bych si to uvědomil, najednou je tu země. Slyším hvízdavý zvuk. Vítr se prohání korunami stromů. Země se prudce přibližuje. Uvědomuju si, že ten malý černý bod pode mnou je můj stín, a rychle se k němu blížím. Nohy držím u sebe. Postroj padáku mě tlačí do stehen. Pevně sevřu contax a dopadnu na zem. V plicích mi zaduní. Bum.

Několik vteřin ležím tváří dolů a zkoumám, kde mě co bolí. Registruji mírnou tupou bolest v kotníku a bodavou v koleni. Musel jsem dopadnout hodně nešikovně, ale nemám nic zlomeného.

Nehledě na oblevu je země tvrdá. Sem tam je v brázdách ještě led, v němž vidím svou omámenou tvář. Vstávám. Nohy mám vratké. Smotávám padák jako svlečenou hadí kůži. Hledám úkryt. Po levici je volné prostranství. Nejbližší budova, v níž se nejspíš ukrývají ostřelovači, je nějakých čtyři sta metrů přede mnou. Skupinka bříz je asi v poloviční vzdálenosti vpravo ode mě. Zhluboka se nadechnu a rozběhnu se. Utíkám přískoky, jak nás naučili, s polní lopatkou poskakující v tlumoku a fotoaparátem, který mi naráží na hrudník. Vyberu si nejsilnější kmen a schovám se za něj, zkontroluju nastavení foťáku, přikrčím se a poslouchám. Slyším výstřely z pušky, ztlumené terénem a shluky stromů, takže se nejdřív dívám špatným směrem. Z pole vzlétají hejna vran. Půda pod nohama se mi otřásá dopady vzdálených granátů.

Když zaostřuju, světlo prosvítá větvemi stromů jako v hororu. Nebe je plné parašutistů vyskakujících z dopravních letadel a snášejících se k zemi jako obří hmyz. Prsty mi mrznou, ale záda a nohy mám pokryté lepkavým potem. Mám žízeň, pálí mě v krku a opravdu nutně potřebuju na záchod – částečně kvůli zimě, částečně ze strachu. Koleno mě pořád bolí. V puse cítím chuť železa a donutím se polknout.

Na polích leží v bizarních pózách zmrzlý mrtvý dobytek, krávy a koně. Do nosu mi stoupá odporný zápach, až se mi dělá špatně. Slunce je schované někde za mraky. Dofotím jeden film, schovám ho do kazety, zasunu nový, navinu konec na cívku, zaklapnu zadní stranu foťáku a cvakám další záběry.

Odpor je zuřivý, ale v malém měřítku, omezuje se na nějaký půltucet chalup a hospodářských stavení. Dělostřelectvo se činí. Statky hoří. První obyvatelé jsou vykouřeni, vycházejí ven s rukama nad hlavou. Stodolám už není pomoci. Vnější zdi shořely a je vidět vnitřek budov. Těžko uvěřit, že se tam ještě před krátkou dobou někdo skrýval. Je až divné, v jak malých prostorách lidé bydleli. Naposledy své domy opouštějí sedláci – starý muž s bezvýraznýma očima, jeho žena v šátku snažící se zachránit ze skromného majetku, co se dá, a vnoučata, chlapec a děvče, příliš paralyzovaní strachem na to, aby plakali.

Do jedenácti hodin už mám nafoceno několik svitků filmu, včetně záběrů parašutistů bezmocně visících na stromech jako punčochy přehozené přes pelest postele, zdravotníků spěchajících k raněným, velkého dopravního letadla letícího nízko nad stromy. Na kazety píšu březen 1945. Dobře odvedená ranní práce. Čas na cigaretu a hlt whisky z placatky.

Až v tuhle chvíli mám pocit, že se můžu bezpečně vymočit. Sním o olistěných stromech, polích s dozrávajícím žitem a osmistránkové reportáži v časopise Life s mými fotografiemi ukazujícími světu, co se dělo, k čemu došlo u Weselu. Pak se přenáším dál do budoucnosti, vidím se v náruči hodné ženy, která mě hladí po vlasech a pokrývá mi tvář polibky zanechávajícími stopu po rtěnce. Svět je zase v pořádku.

Snění netrvá dlouho. Všimnu si, že strom, o nějž se opírám, má na sobě tabulku s nápisem ACHTUNG! MINEN! Strávím u něho bez hnutí ještě dlouhé čtyři hodiny, dokud nedorazí záchranný tým s pyrotechniky. Kouřím, kontroluji fotoaparáty a snažím se ze všech sil vypadat nad věcí.

* * *

Skoro nedýchá, zatahuje břicho a odolá pokušení hrát si s náušnicí. Ale mysl jí utíká kupředu jako splašená a nedokáže ignorovat vnitřní nervozitu, znamení ctižádosti, která ji žene kupředu.

Myslí si, že vyhraje? Tak moc dopředu nepřemýšlí. Zaslouží si vyhrát? To je jiná otázka.

Pokouší se utišit tlukot srdce a ovládnout dech. Všechno kolem ní ztichne. Z úst loňské vítězky Jennifer Jonesové slyší jména nominovaných – své vlastní, následované Claudette Colbertovou, Bette Davisovou, Greer Garsonovou a Barbarou Stanwyckovou, přičemž každé jméno je proneseno se stoupajícím vzrušením, které s sebou nese příslib skvělých věcí. Jako třeba sněhu, pomyslí si.

Rozhostí se ticho. Pomalu otvírají obálku a šustot papíru se přenáší mikrofonem, který stojí jako slunečnice uprostřed scény.

Drží za ruku manžela sedícího po levici a cítí sílící stisk producenta Davida Selznicka po pravici. Napětí v sále stoupá. V téhle chvíli jí dělá potíže jasně uvažovat.

Když jsou vyřčeny čtyři skandinávsky znějící slabiky jejího jména, zdají se jí být vzdálené, zvláštně cizí, nerozpoznatelné. Sál Graumanova Čínského divadla se otřásá potleskem, který se v jejím okolí ještě zrychluje.

„To jsi ty,“ říká Selznick. „Vyhrála jsi. Ty jsi vyhrála!“

„Běž si pro cenu,“ vybízí ji Petter.

Ingrid vstane a sedadlo za ní se sklopí. Všechno je to matoucí: náhlý hlahol hudby, chvějivé světlo, frenetický potlesk a oslňující reflektory.

Narovná se. Všechny smysly má zjitřené, oči se kochají mužskou pozorností. Jít rovně je těžší, než si dokázala představit. Připadá si lapená proudem emocí, které ji opanují a plní jí útroby žárem. Stoupá v ní vzrušení. Ruce se jí potí a do tváří jí stoupá červeň, jako by vypila sklenici vína.

Kolem ní se strkají fotografové a vybuchují blesky, které v jasných záběrech zachytí slavnostní večer. Ingrid je bez klobouku, oděná v jednoduchých šatech s náhrdelníkem, který jí visí až k pasu, v botách na nízkém podpatku a s minimálním make-upem. Její pokus o zdrženlivou eleganci vypadá nemístně ve srovnání se zdobnými klobouky a tečkovanými závojíčky jejích konkurentek. Na okamžik si připadá strašlivě obnažená.

Ještě před šesti lety ji v Hollywoodu nikdo neznal. Mluvila s akcentem, o němž se na začátku války mnozí domnívali, že je německý. Připadala si jako outsider. Ale měla štěstí, že natočila Casablanku, upozornila na sebe v dramatu Komu zvoní hrana a teď ji tu oslavují za výkon v Plynových lampách, přičemž se co nevidět v kinosálech po celé Americe začne promítat Saratoga Trunk a Rozdvojená duše a zároveň točí Zvony od svaté Marie, které mají být uvedeny do kin na Vánoce.

Později bude litovat, že ten večer uběhl tak rychle, že snový okamžik tak brzy pominul. Bude si připadat ošizená a toužit po tom, aby tu hvězdnou chvíli mohla prožít znovu. Ale v tuhle chvíli prakticky běží na pódium.

Připomíná si, že musí držet vztyčenou hlavu. Potom už má všechno ostatní jako v mlze. Vybavuje si, že se nadechla, aby zachovala klid. Jestli si vzpomíná, jak se nakláněla nad mikrofon, je to jen proto, že se světlo tříštilo do milionu vláken. A pokud si uvědomuje publikum, je to jen díky jeho kolektivnímu ztišení.

„Ráda bych poděkovala akademii, že mě poctila touto cenou.“

Mikrofon zachytí jemný třes v jejím hlase, ale jeho tón je zastřeně ženský, nikoli tence dívčí a je posazený o poznání níž než hlas Jennifer Jonesové.

V upocených dlaních si hraje se soškou. Je překvapená její váhou. Cítí její přitažlivost, obemyká ji prsty, tiskne ji k sobě a těší se z toho, že se jí může dotýkat.

Jak by si přála, aby byli rodiče naživu a byli svědky jejího triumfu! Nebo tetička Mutti. Někdo. Pomyslí na Piu, svou sedmiletou dcerku, která spí doma v posteli. Pochopí, co tohle znamená? Samozřejmě že ne. Nejspíš se jí zdá o kole, o včerejších nemotorných pokusech na něm jezdit. Ingrid běžela vedle ní s rukama nataženýma, aby ji v případě pádu zachytila. Teď má taky chuť natáhnout ruce a dceru obejmout.

Když byla mladá, osvojila si plaché vzhlédnutí zpod dlouhých a perfektně zatočených řas a upřený pohled zpoza přivřených víček. Stejný jaký teď nabízí kamerám v šípech světel, která ji oslňují.

Přirozeně je nervózní, srdce jí bije jako o závod, v ústech se jí pozorně řadí slova, jen je vypustit. Ale taky se cítí kouzelně a tenhle pocit se promítá do vláčného klidu jejích údů, hlavy, do slov, která konečně pronáší a která zvukový systém přenáší ke stovkám uší v sále. Ovládne chvění, které cítí v útrobách.

Obličej jí září, do očí se derou slzy. Má pocit, že bude plakat, ale nezačne, opravdu ne. Pro tohle přece pracovala, na tuhle chvíli se celý život připravovala, takže si ji teď nezkazí.

„I v budoucnu udělám všechno pro to, abych si tu cenu zasloužila,“ pronáší.

Potlesk, tentokrát silný a pochvalný, se šíří divadlem ve vlnách, které se navzájem překrývají, když s grácií a beze spěchu schází v doprovodu Jennifer Jonesové z pódia.

Ze strany přihlíží, jak se Bing Crosby na jevišti v žertovném výstupu škádlí s Garym Cooperem, a užívá si tu mužskou přátelskost a šprýmovné popichování, jehož je ráda součástí.

Později na party, kterou organizuje David Selznick, se vrací po bok manžela. Zaznamená, jak je tichý a rezervovaný. Nejspíš má potíže nechat se pohltit nesmírným úspěchem, kterého dosáhla. Snaží se tvářit potěšeně, ale koutky úst ho prozrazují. Je zřejmé, že takové zbožňování považuje za nevkusné. Nejspíš pohrdá tím, jak s ní teď všichni chtějí mluvit, jak neustává pozornost ze strany tisku, i tím, jak zůstal opuštěný u stolu. Aspoň se snaží pomocí párátka dostat ze zubů uvízlý kousek masa.

Ingrid si uvědomuje, že od chvíle, kdy obdržela cenu, spolu nebyli ani chvilku sami. Když se konečně dostane do její blízkosti, naléhá, aby odešli brzy. Upjatě se usmívá a jen jednou se dotkne její dlaně, téměř jako by jí poskytoval útěchu v nějaké velké bolesti. Později si nevybavuje, jestli souhlasila nebo se omlouvala, ale vzpomíná si, že odjížděli jen pár minut po půlnoci. Petter seděl vzadu v autě vedle ní s kamennou tváří a ani se nedotýkali nohama.

„Nemáš radost?“

„Nic menšího, než že vyhraješ, jsem nečekal.“

Pocítí kyselost v žaludku. „Ty sis vážně myslel, že vyhraju?“

„Přiměli mě, abych se smířil i s tím, že případně nevyhraješ.“

„Ale netváříš se šťastně.“

Ingrid pozoruje, jak se za okny limuzíny míhají stromy lemující bulváry, jakož i pečlivě zastřižené trávníky před domy ve stylu haciend. North Fairfax Avenue ústí na Sunset Boulevard a ten přechází ve West Sunset. Všímá si, jak se pouliční světla chvějivě odrážejí ve sklech auta jako nějaká filmová projekce.

„Chápeš, co to znamená?“

Vibrace auta spolu s pachem benzinu jí rozhoupou žaludek. Petterova kolínská tomu ještě dodává. „Co to znamená?“

Usměje se a políbí ji na tvář. „Ale nic.“

Vůz zatáčí do Benedict Canyonu. Ingrid si uvědomuje, že má hlad. Pořád je hladová. Najednou jí to dojde, jako by se jí v hlavě rozsvítila kontrolka. Odjeli ještě předtím, než přišel na řadu dezert, než se začalo tančit. A třebaže ví, že pro to nemá důvod, když tam tak sedí se zlatou soškou v ruce a svým jménem na rtech všech, kdo sledovali dnešní večer, s osvětleným městem míhajícím se za okny jako při pohledu z vlaku, cítí se podivně vyprázdněná.

2

NAUČIL JSEM SE USNOUT KDEKOLIV.

Ale dneska budu nocovat vhotelovém pokoji vPaříži, svanou, láhví skotské atlačítkem na hotelovou službu hned upostele.

Vdnešní májový den se vulicích mísily zvuky jásotu svyzváněním kostelních zvonů atroubením klaksonů avůně svobody měla podobu benzinových výparů vznášejících se ve vzduchu. Tisíce lidí mávaly doma zhotovenými trikolorami aamerickými vlajkami, které měly často příliš mnoho pruhů nebo příliš málo hvězd. Sirény ohlašující nálety měly konečně celý den volno.

Irwin diriguje dva muže od vojenských signalizačních jednotek sfilmovými kamerami. Kamery vydávají zvuk jako malé motory, tiše si bzučí nad oslavujícími davy astávají se jejich součástí. Vzápětí opodál smykem zastavuje džíp, takže muži jen svelkým úsilím pokračují ve filmování. Ve chvíli, kdy se kolem mě ten džíp mihne, opírám se odům na rohu ulice. Rolleiflexku icontax mám vpohotovosti. Aby se aparáty nezasekly, mačkám spoušť na střídačku. Sázím jeden záběr za druhým jako šílený.

Všichni mladíci si snámi najednou chtějí potřást rukama. Někteří vylezli na stromy, jiní se zavěsili jednou rukou na pouliční lampy adruhou, volnou rukou nám salutují. Ženy nám razítkují tváře polibky aplní náruče květinami. Otcové zvedají děti na ramena, aby dobře viděly. Jeptiška se slunečními brýlemi mává aspoň kapesníkem. Dva četníci se přidávají ke všeobecnému veselí, místo aby se snažili udržet pořádek. Místní dívky ve vlajících sukních alehkých šatech skvětinovým potiskem začínají zpívat Marseillaisu.

Ženy vypadají pěkně, jak to dovedou jen Francouzky. Oplývají dívčím půvabem, ladnými pózami aelegancí, jako by právě tady ve Francii vynalezli ženskost spolu sparfémy, dobrou kuchyní asmyslným prádlem.

Jedno děvče sopálenýma nohama avlasy vyčesanými vysoko nad čelo jede na kole asnaží se udržet tempo sdžípem. Sukně ve tvaru stínidla na lampu se jí zvedá, když rytmicky šlape do pedálů, achvilkami odhaluje dráždivě růžová stehna. Ví otom, usmívá se ajednou rukou si přidržuje sukni, aby se úplně nevyhrnula. Vypadá to, že si užívá našich pohledů ihlazení větru na nahé kůži.

Podařilo se mi nafotit několik roliček filmu, samé momentky. Lidé pláčou, jsou šťastní. Zdá se, že všichni obyvatelé Paříže vyrazili do ulic, valí se jimi azaplňují každičký volný prostor. Přidržují se na římsách domů, tlačí se na balkonech, jeden chlapec dokonce vylezl na sochu atrůní tam jako figurka na dortu. Skupina starých mužů se shlukla kolem vývěsky ačte si zprávu okapitulaci Německa, jako by to potřebovali vidět černé na bílém, aby se ujistili, že válka vEvropě konečně skončila.

Atak to opravdu je. Přemýšlím, co to bude znamenat pro mě. Budu si moct pořádně vyčistit zuby kartáčkem, nejenom prstem. Budu se holit před zrcadlem, nejen po paměti. Budu moct zaplatit nějakému děcku, aby mi vyčistilo holínky. Bude čerstvý chleba asýr namísto vojenských přídělů. Možná ipomeranče. Mýdlo ašampon. Pravidelně si budu měnit prádlo. Whisky ve sklenici, ne vpohárku na čištění zubů. Budu moct jít, kam budu chtít akdy budu chtít, abudu se moct bavit, ským budu chtít– anikdo na mě nebude střílet, když vezmu do ruky foťák.

Nevyhledávám krkolomné polohy nebo tak podobně. Nic vykalkulovaného. Jen se snažím dostat blíž, abych vhledáčku zachytil výraz na tvářích lidí astiskl spoušť. Potřebuje to jen trochu vnímavosti, cit pro správný okamžik apevné ruce, rychlé oko aochotu zajít trochu dál než ostatní. Sfoťákem nemáte jinou možnost než vyjádřit svůj názor na věc.

Vinné sklepy, po dobu války zazděné, se zase otevírají. Je to, jako když vstupujete do faraonských hrobek. Zoken se line lahodné aroma obsahu pečlivě schraňovaných sudů zBurgundska, zaplavuje ulice aodvíjí po nich delikátní voňavou stuhu.

Brasserie abistra jsou plné vděčných vojáků. Menu je občas trochu osekané, ceny vyšší, víno nakyslé nebo je cítit korkem, ale po prvním doušku si toho nikdo nevšímá, každá další sklenice chutná jako speciálně uvařený nektar.

Pijeme, abychom to oslavili. Pijeme, abychom zapomněli. Pijeme, protože když se nameteme, nepřepadají nás noční můry.

Irwin mi připomíná, že zná taneční lokály vrue de Lappe akasino vEnghien-les-Bains. Když má člověk dost peněz, může si tam narazit děvčata, která dělají modelky poblíž Champs Elysées. Pokud nejste vbalíku, vždycky je tu La Maison des Nations, kde je Orientální sál sfotografiemi Fudži asnezpochybnitelně svůdnými mladými dívkami. Apokud jste úplně švorc anemáte ani sou, pořád je tu ještě Bastila. Tam, mezi stíny asladkými vůněmi, znichž se dělá až zle, se podle Irwina dají najít dívky spodmalovanýma očima ačernými boa, atřebaže jsou možná už trochu vletech, jsou ochotné roztáhnout nohy aposkytnout člověku tu trochu rozkoše.

Je div, tvrdí Irwin, že se město vším tím sexem, co se tu teď provozuje, celé nesesype.

Vnoci skončíme vLe Dôme. Stoly se prohýbají pod jídlem. Všechna okna jsou dokořán. Hustá stuha kouře se vznáší pod stropem apomalu– jako konverzace– odplouvá otevřenými okny do noci. Je tam neskutečný rámus. Muži aženy se tlačí na sebe tak těsně, že jsou jak okurky vsudu, jen vykvasit. Pak už vím jen to, že Irwin zmizel, sjednou rukou kolem ramen mademoiselle sdlouhými řasami, která kněmu vzhlížela– těžko říct, zda obdivně, nebo opile–, adruhou pokoušející se nám zamávat. Chudák. Nevydržel čekat na opravdovou šanci.

Zrovna vtu chvíli si uvědomuji záblesk barvy azávan vůně, které přicházejí zleva. Uprostřed skupiny přátel tam září tvář nějaké ženy, tvář připomínající kočku. Dívá se směrem ke mně apak předstírá, že ne. Když sklopí oči azase vzhlédne, místnost se se mnou zatočí. Propracovávám se kní adávám si záležet, abych udržel rovnováhu.

„Američan?“ zeptá se.

Zavrtím hlavou. „Maďar, zBudapešti.“

Ukáže prstem na mou uniformu. „Ale bojoval jste na americké straně?“

Sáhnu pro svůj novinářský průkaz aukážu jí ho.

Rozevře jej, vidí moji fotku, stejnou, jako mám vpasu, opatřenou razítkem, ačte: „Capa?“

„Vidíte? Podepsal to sám Eisenhower.“

Pomalu přikývne. Udělalo to na ni dojem.

Uprostřed toho všeho ruchu abujarého veselí, které nás obklopuje, vyzařuje svěžest květinářství. Má jasný souměrný obličej aoči jako roztátý sníh. Pohrává si sprsty anaznačuje, že by si dala cigaretu. Určitě viděla, jak vojáci házejí lidem zdžípů balíčky camelek. Vyklepávám cigaretu ze svého balíčku apřihlížím, jak ji bere do ruky, přičemž druhou má položenou přes prsa.

Šátrám vkapse po zápalkách.

Strčí si cigaretu mezi rty ačeká. Modrý plamen jí ozáří obličej. Odhrne si pramen vlasů azastrčí ho za ucho. Má zelené oči soříškově zbarvenou duhovkou. Víčka má poprášená modrými stíny jemnými jako pyl. Sladký parfém neutralizuje kyselé výpary baru.

„Líbíte se mi,“ řekne.

„Vždyť mě neznáte.“

„Na tom můžeme zapracovat,“ odvětí, tentokrát ve francouzštině.

Někdo začíná sdojemnou neohrabaností hrát na housle. Podaří se mu vyloudit několik romantických taktů. Kdybych zavřel oči, zdálo by se mi, že je sobotní večer ajá jsem vBudapešti vCafé Moderne.

Vypadá napjatě, jako by na něco čekala. Všímám si, že drží cigaretu trochu od těla, jako by byla připravená ji odložit. Taky si všimnu bledého proužku kůže na prsteníčku levé ruky, odkud si asi sundala prsten. Je vní něco křehkého, něco, co ve mně vyvolává potřebu ochraňovat ji, odrážet dotěry apostarat se, aby byla vbezpečí.

Po několika nesmělých slovech aletmých polibcích, které proběhly se snovou rychlostí, se ocitneme sami vteplém přítmí asamotě mého hotelového pokoje, jen chvilkami osvětleného projíždějícími auty.

Vytáhne si zdrdolu vlásenku. Uzel vlasů se rozvolní aprameny jí spovzdechem klesnou na ramena. Když si svléká šaty, zavane ke mně sladká vůně složená ze šamponu, tabáku, rtěnky apudru. Vypadá, jako by se vznášela. Část vlasů se jí zachytí olátku, jak si přes hlavu přetahuje kombiné. Vzávrati, jako bychom vdechli helium, se ksobě přiblížíme asplyneme. Celá noc je jedním smyslným syrovým prožitkem, řídíme se slepou vůlí abrzy nás zaplavuje požár vášně ahorkost vcelém těle.

Když je po všem, posadíme se nazí aznavení vposteli adělíme se ocigaretu.

„Nezůstanu tady,“ oznámí mi.

„Klidně můžeš, jestli chceš.“

Hladím ji po vlasech, které ve tmě téměř světélkují amění pod mými prsty barvu. Rozsvítím lampu. Až teď si všimnu, že si na zadní stranu lýtek namalovala čáry předstírající, že má na nohou punčochy.

„Ráno budu pryč.“

„Já tu odpoledne ještě budu,“ ujistím ji.

Usměje se arozhlédne se kolem sebe. Zaznamená nejnutnější zařízení pokoje ahromady časopisů ašatstva povalující se všude kolem. Všimne si foťáků vtašce vedle mých bagančat, ale vypadá to, že ji nejvíc zaujala helma. Překvapilo ji, jak je těžká, achvilku ji drží vobou rukách, jako by ji chtěla zvážit. Zkusí si ji nasadit. Je na ni příliš velká apo stranách jí vykukují prameny blonďatých vlasů. Frajersky si ji nakloní na stranu aprohlíží se vzrcadle. Helma se jí kymácí na hlavě, akdyž si ji chce sundat, jeden dlouhý pramen vlasů se zamotá do řemínku. Zhluboka si povzdechnu.

* * *

Skříně sahající od podlahy až ke stropu ukrývají dlouhé řady šatů, na jednom konci černé, na druhém bílé amezi nimi celá paleta barev– tmavomodré, béžové, citronově žluté, tyrkysové, fialové, natlačené jedny na druhé. Ingrid se na ně dívá srukama vbok amračí se. Večerní šaty, koktejlky, plesové róby, krátké norkové paleto. Visí tam jako stíny jí samé, obtahující neviditelnou siluetu. Přejede po nich konečky prstů. Líbí se jí, když cítí látku pod rukama. Trochu sebou trhne, když slyší zapraskání statické elektřiny, jak jí textilie drhnou onehty.

Teď, když je slavná auznávaná, si na sebe nemůže vzít jen tak něco. Musí promyslet, co si oblékne, protože ví, že si jí všimnou azpůsob jejího oblékání se bude probírat na stránkách časopisů. To je prostý fakt, důsledek úspěchu anemá smysl se kvůli tomu rozčilovat.

Dělá, co může, aby si uchovala trochu soukromí, aby zůstala nohama pevně na zemi. Tvrdě pracuje, je profesionální, naprosto oddaná své práci. Proslula tím, jak důkladně se noří do rolí, jak je vnich přesvědčivá. Ale chvilkami se zdá, jako by ona neviditelná opona mezi jejím veřejným asoukromým životem mizela, jako by se obě sféry jejího bytí promísily asplynuly vjedinou jako barvy na malířově paletě. Chápe, jak snadné je podlehnout slávě aslepě následovat její svody. Příliš často viděla, jak ktomu dochází. Vlastní manžel ji před tím denně varuje apřipomíná jí, aby zůstala ostražitá.

Uvědomuje si, že vjednu chvíli je mladá dívka, panensky nevinná anejistá, usilující oštěky ve stockholmském divadle. Aza chvíli je zní dospělá žena, hollywoodská herečka, která získala Oscara.

Jak ktomu došlo?

Někdy tomu sama nemůže uvěřit.

Zvláštní na tom všem je, jak je iten slavný život vlastně po čase obyčejný. Cesty letadlem, bazény, šperky adrahé šaty mají svou všední stránku jako všechno ostatní. Aje bláznivé, uvažuje Ingrid, že člověk je tak bláhový amyslí si, že po tom skutečně prahne. Uzavřený vbublině slávy azahrnovaný luxusem nakonec uvěří, že je jen kousíček od splnění všech snů.

Proč vlastně chce být filmovou hvězdou?

Protože když je člověk sám sebou, nestačí mu to, myslí si Ingrid. Akromě toho miluje onen zvláštní pomíjivý pocit, když se připravuje na roli. Způsob, jakým může uniknout sobě samé apřenést se na jiné místo, do jiného času aponořit se do cizího života jako do teplé lázně, dokud si vněm nepřipadá skutečná. To je ten bod zlomu. Ovládne ji nová energie. Cítí horko za ušima. Jako by vstoupila do tajné existence apronikla do tajů jiného lidského stvoření, kněmuž má klíč jen ona sama. Je to stejný druh vzrušení, jako když se někdo dotkne vaší šíje vokamžiku, kdy to nečekáte. Je to neuvěřitelně intimní aIngrid je náhle schopná vidět věci dvojmo, sama za sebe iprostřednictvím charakteru postavy. Jako by žila zároveň dva životy aužívá si to.

Práce jí přináší nezměrné uspokojení. Když je před kamerou, ztrácí pojem očase, akdyž zrovna nepracuje, má pocit promarněného dne. Připadá jí, jako by světu něco dlužila aměla by mu něco přinést, měla by vytvořit něco hodnotného. Má pocit, že si svoje místo musí nějak zasloužit.

Ale to není všechno. Je tu ještě něco jiného. Jak si ve svých zranitelných chvilkách uvědomuje, má pocit, jako by cosi přebíralo vládu nad jejím tělem anenápadně na ní parazitovalo. Přítomnost téhle druhé ženy vnímá jako něco negativního, jako své temné já, které jí proniká azanechává vní svůj otisk. Chvílemi cítí, jako by se to vní rozpouštělo jako jakási kyselina aspalovalo to, co jí je vlastní, takže po ovacích vestoje má někdy pocit, že by měla utéct na záchod abrečet.

Chvíli to trvalo, ale nakonec se vzpamatovala apřipravila se, aby se předvedla světu. Fotografie afilmy, jak zjistila, si žijí vlastním životem, mají svou stínovou existenci, která je na jejím vlastním bytí nezávislá. Spomocí manžela, který je zároveň jejím manažerem, tuto rozdvojenost většinou zvládá. Usilovně se pokouší onu hollywoodskou bublinu propíchnout asnaží se, aby jí úspěch nestoupl do hlavy.

Ale když je spolu sLarrym Adlerem aJackem Bennym pozvaná, aby se zúčastnili estrády pro vojáky na oslavu konce války, chytí se té možnosti utéct, znovu objevit sebe samu anadechnout se na opačných březích oceánu svobodného vzduchu.

VEvropě nebyla od chvíle, co se narodila Pia. Bude to dobré pro ni samotnou ipro její kariéru. Rozmnoží řady svého publika. Stím souhlasí iPetter. Ale když teď vchází do její šatny avidí ji, jak váhá nad šaty, avšimne si řady kufrů, zeptá se: „Na jak dlouho se vlastně chystáš?“

Nemusí se bát. Přece ji jen škádlí. Políbí ji na čelo, teple aněžně, třebaže trochu ochranitelsky– ne že by jí to nějak zvlášť vadilo, protože takový je vždycky aona už si na to zvykla. Neuráží se, naopak jí to připadá roztomilé. Reaguje sopravdovou příchylností, třebaže je vjejím objetí možná málo vášně.

„Nejez moc zmrzliny,“ připomíná jí Petter.

„Akdyž ano, co uděláš? Seškrtáš mi apanáž?“

„Moc nepij anekuř. Je to špatné na pleť.“

„Můžeš jet se mnou.“

„Vždyť víš, jak máme vnemocnici napilno.“

„Amůžeš mě dnem inocí kontrolovat.“

„To nechám na Joeovi.“

Ingrid na něho smířlivě pohlédne. Ví, že to sní myslí dobře. Je to drahoušek, vážně. Co si bez něho počne? Všechno organizuje, dohlíží na smlouvy, kontroluje každý iten sebemenší detail. Ona se nemusí onic starat aza to je mu vděčná. Našpulí pusu, přejede mu prstem po nose apak stejným prstem sjede dolů po jeho kravatě.

Než odejde zpokoje, neodpustí si Petter ještě poslední radu: „Apamatuj si, nic nepodepisuj, dokud to neuvidím.“

Ingrid skládá šaty azpěvavě přikyvuje: „Ano, ano,“ ale jakmile je Petter pryč, energicky zavře kufry apevně zaklapne zámky. Personál už se postará, aby zavazadla dorazila na letiště bezpečně avčas.

Čeká vletištním salonku spocitem prázdna vžaludku avybavuje si, jak políbila Pettera na rozloučenou apevně objala plačící Piu. Nikdy dřív nebyla od dcerky pryč tak dlouho, vlastně ani ona sama nikdy nebyla tak daleko. Probrala to sPiou předem, ta je šťastná, že její maminka– Ingrid si stále nemůže zvyknout na dcerčin americký přízvuk– přispívá svou trochou do mlýna válečného úsilí audělá, co bude moci, aby pozvedla morálku vojáků. Ale jedna věc je bavit se oloučení abstraktně apředem adruhá věc je sedět na letišti aloučit se doopravdy. Vtom okamžiku Ingrid pociťuje primitivní potřebu mít Piu usebe. Je to jako bolest, zníž je po chvíli opravdový stravující hlad. Pia jí bude strašně scházet. Vzpomíná, jak spolu seděly vneděli ráno vposteli, ona si četla noviny, aví, jak Pia voní ajaký přesný odstín modré mají její oči. Vzpomíná si na zlatou skvrnku vdceřině duhovce. Vybavuje si, jak se Pia usilovně snaží napodobit její mrknutí. Akdyž si na to vzpomene, bezděčně pokrčí nos stejně, jako to dělá Pia, apak zavře oči, jako by pořídila fotografii.

* * *

Ráno mi třeští hlava anevnímám nic jiného než úporné bušení uvnitř lebky.

Pomaloučku, jako vzkaz, který někdo podsouvá pode dveře, si uvědomím: je pryč. Žádná zpráva, adresa, nic. Jen důlek vpolštáři, zmuchlané prostěradlo anáznak vůně parfému mi připomíná, že to nebyl sen. Existuje abyla tady.

Usměju se sám pro sebe, když si vybavím včerejší noc. Zdá se to skoro neskutečné. Ale pak mě přepadne podezření. Všechno, co vlastním, je vtomhle pokoji. Rychle se posadím azkontroluju peněženku. Probírám se bankovkami. Kmé úlevě žádné peníze nechybějí. Aco foťáky? Vedle postele ukanad mám tašku. Vní je čtyřicet sedm nevyvolaných svitků filmu, karton žárovek do blesku, svazek dokladů aposlední výtisky časopisů Life aPicture Post. Ve zvláštní přihrádce mám zabalené hedvábné punčochy, lahvičku francouzského parfému avývrtku pro leváky. Foťáky jsou na místě. Pokud vidím, nic mi nesebrala. Dokonce ani helmu. Pořád tu je, spramínkem blond vlasů zamotaným do řemínku. Pod podšívkou je nacpaný lísteček sinformacemi omé krevní skupině adva dopisy: jeden pro matku– Bůh jí žehnej– adruhý pro mou dívku, jejíž jméno se dost často mění.

Je to moje chyba, že se snažím obrnit vůči citu kženám?

Svalím se zpátky do postele. Vhlavě mi buší tisíc kladívek. Vpuse mám vyprahlo, jazyk jako smirkový papír. Otočím se obličejem ke zdi aještě se snažím usnout, ale tady vhorních patrech je rušno. Holubi přistávají na římsách, ťapkají po nich aklovou do skla. Osobní vozy anáklaďáky projíždějí hlučně ulicí, až se okna třesou. Po kočičích hlavách se rozléhá klapot dřeváků, klap, klap, klap, protože nacisté za války zrekvírovali všechny zásoby kůže. Na náměstí vyvolávají kameloti nejnovější zprávy. Pekelný randál. Byl jsem schopný spát při dělostřelbě abombardování, ale při tomhle ne.

Na nočním stolku stojí telefon. Dalšími dvěma kusy nábytku vpokoji kromě postele jsou skříň zořechového dřeva aproutěná židle. Nevím, kolik je hodin ani jak dlouho jsem spal, ale mám podezření, že už je poledne. Zírám na telefon apřeju si, aby zazvonil aněkdo mi něco pověděl, aby mi řekli, co se bude dít dál. Ale aparát tam leží tiše jako zavřená ústa.

Zpod bílého prostěradla vykukují moje růžové palce unohou. Zakroutím jimi. Aspoň je to důkaz, že žiju. Přiměju se vstát.

Když otevřu okenice, vznese se zparapetu na půl tuctu holubů. Zvuky, které vydávají jejich křídla, znějí jako prázdná duše od kola. Vystrčím hlavu zokna azhluboka se nadechnu svěžího chladného vzduchu.

Pode mnou se rozkládá město ozářené sluncem: chodníky astřechy, holubi acihlové komíny, rozložité kaštany apod nimi lavičky. Vojenské džípy anákladní auta se pohybují jako hračky na klíček, kola hladce kloužou po silnici, jako by jela po kolejích.

Ochvíli později už jsem úplně vzhůru. Kolem pasu si omotám bílý ručník aholím se. Stahuji si zobličeje mýdlovou pěnu, vkoutku úst mi visí cigareta, akdyž pouštím zkohoutku vodu, podržím břitvu stranou.

Zavolám do recepce.

* * *

Věří vBoha?

Table of Contents

I

2