Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Daniela Tullyová

Hotel u jezera stínů

Z anglického originálu Hotel on Shadow Lake,
vydaného nakladatelstvím St. Martin’s Press v New Yorku v roce 2018,
přeložila Věra Kotábová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
jako svou 7836. publikaci.

Redakce Květa Svárovská
Korektura Petr Lehečka
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Hotel on Shadow Lake (before War Fairy) © by Daniela Tully, 2018
By agreement with Pontas Literary & Film Agency
Published by St. Martin’s Press, New York, USA
Translation © Věra Kotábová, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020 Cover Graphic Design © Hana D. Benešová, 2020

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-486-2 (ePub)
ISBN 978-80-7625-485-5 (pdf)
ISBN 978-80-7625-165-6 (print)

PROLOG

Pád berlínské zdi osvobodil v Německu lidi i myšlení – a rovněž dlouho zapomenutá tajemství. Tajemství, která by jinak zůstala pohřbená. Jedno z nich mělo podobu dopisu, jenž dorazil jen čtrnáct dní poté, kdy šestnáctiletá Maya Wiesbergová odjela na roční studijní pobyt do zahraničí. Tenhle rok měl navždy změnit osud Mayi i její babičky. „Udělej pro mě to, co já sama udělat nemůžu,“ zašeptala jí babička do ucha, když se v roce 1990 loučily na mnichovském letišti.

Maya už svou babičku nikdy nespatřila.

MARTHA

1990

Martha Wiesbergová byla žena vyznačující se neměnnou rutinou: neděle – kostel; pondělí – oběd se sousedkou; úterý – čtenářský kroužek; středa – mandl; čtvrtek – aerobik; to vše vpřesně danou stejnou dobu, týden co týden. Imalá odchylka byla pro lidi jako Martha zničující. Potřebovala svůj denní řád jako vzduch kdýchání. Jenom ti, kdo ji znali velmi dobře – atěch moc nebylo ažili daleko –, věděli proč: byl to její způsob, jak zklidnit mysl, umlčet minulost aztišit hlasy, které jí připomínaly, že její život mohl být úplně jiný, kdyby jen…

Bylo půl čtvrté odpoledne. Denní světlo pomalu nahrazovalo šero, jak to bývá, když se začíná vkrádat chlad podzimního podvečera. Martha si právě uvařila svůj odpolední šálek kávy (bez kofeinu), posadila se ke křížovce apustila si televizi, aby se podívala na svůj oblíbený zábavní pořad. Ale dneska ho nedávali. Místo toho běžel speciální program oslavující nedávno zřízený německý svátek Tag der Deutschen Einheit neboli Den německé jednoty. Martha televizi okamžitě vypnula.

Ticho na ni padlo jako černá deka ahlasy znějící jí vhlavě zesílily. To nezpůsobilo jen pouhé narušení její rutiny; mohl za to nedávný milník vněmeckých dějinách: znovusjednocení. Zdálo se, že většina obyvatelstva se ztoho raduje; aspoň to tak vyznělo podle rozhovorů, které vysílali vtelevizi; rozprávěli tam hlavně opříčinách rozdělení Německa, které způsobila válka, temná kapitola dějin. Pokud šlo oni, Martha si ráda myslela, že život jde dál auž je to za ní. Ale samozřejmě tu byly vzpomínky. Už už se chtěla ponořit do blátivého rybníka bolestných upomínek, když vtom zazvonil zvonek avytrhl ji zmyšlenek.

Martha otevřela dveře auviděla pošťáka, který jí doručoval poštu už víc než deset let. Zapadající slunce pronikalo těžkými mračny aozařovalo jej zezadu, takže působil skoro přízračně.

„Grüss Gott, Frau Wiesbergová,“ pozdravil ji nervózně. Martha neměla ten pozdrav nikdy ráda. Pozdravte Boha? Dobrá! prozpěvovala si vduchu. Pozdravím, až ho uvidím. Cítila se vMnichově vždycky trochu nepatřičně. Byla Zugereiste, přivandrovalec, který se tady nenarodil.

„Tohle je pro vás,“ pošťák kní natahoval ruku. Martha ho nikdy neměla moc vlásce, částečně proto, že ho podezřívala, že čte její poštu, neboť dopisy jí často chodily po straně roztržené. Ale jeho zvědavost už byla také součástí její každodenní rutiny.

Martha si vzala dopis adivila se, proč se obtěžoval na ni zvonit anevhodil psaní prostě jen do schránky. Už se chystala zavřít dveře, když se jemně dotkl jejího ramene.

„Ano?“

„Ehm, jménem Německých federálních poštovních služeb bych se vám rád omluvil za prodlení.“

Martha si zmateně prohlížela obálku, která byla pomačkaná anatržená ana jedné straně zní vykukoval dopis. Zpravého horního roku obálky na ni přísně hleděl Adolfův obličej. Přiblížila obálku kočím. Poštovní razítko mělo datum 27. prosince 1944.

„Děláte si legraci?“ nevěřícně se zeptala.

„Ne, paní Wiesbergová, věřte mi, nejste jediná. Stalo se to ijiným lidem.“

Zírala na obálku ana pažích jí naskočila husí kůže. „Stalo se jim co?“

„To je tou zdí přece,“ odtušil překvapeně. „Dopis byl zadržený vsovětské zóně,“ začal jí chvatně vysvětlovat, „ateprve teď, když zeď padla, se sem konečně dostal.“

Martha pořád zírala na dopis, když se jí konečně rozbřesklo.

„Německá pošta od vás samozřejmě nebude vyžadovat žádný doplatek za doručení.“

Zasmál se aMartha se na něho podívala.

„Chci říct, že pošta už dávno nemá tak nízké ceny za známku,“ pokračoval.

„To jsem hned pochopila, ale nezdá se mi to legrační,“ utrousila.

Úsměv ztváře mu zmizel azačal nervózně přešlapovat.

„Ještě něco?“ tázala se Martha netrpělivě.

„Ne, ne. Hezký den.“

Už se obracel kodchodu, když Martha zaslechla, jak si pro sebe něco mumlá.

„Tak co je?“ vyštěkla.

„Kdo je Wolfgang Wiesberg?“

Martha zabouchla dveře.

Zevnitř se oně opřela azavřela oči. Připadalo jí, jako by ji smetla vysoká vlna. Do mysli jí vplouvaly vzpomínky, až se jí zatočila hlava.

Hleděla na rukopis na obálce. Wolfgang Wiesberg. Její bratr. Její dvojče. Co si smatkou vytrpěly, když jim po válce sdělili, že Wolfgang zemřel. Ikdyž si sWolfgangem nakonec nebyli moc blízcí. Vlastně si vjistém ohledu přála jeho smrt. Co na to teď po pětačtyřiceti letech říct? Ať už je vtom dopise cokoli, čas to zpátky nevrátí, nemůže jí to vrátit lásku, kterou měl pro ni osud připravenou jen proto, aby ji oni vzápětí krutě připravil.

Nechci na nic vzpomínat, nechci na nic vzpomínat, nechci na nic vzpomínat, opakovala si jako mantru pořád dokola. Začala se nekontrolovatelně třást. Vždycky věděla, že ta tajemství jenom spí. Ateď se vzbudila azačnou ji strašit.

1938

Nahoru adolů, rozpřáhnout askrčit, vletním horku stále secvičovaly jednu choreografii.

„Martho, pořád trochu předbíháš,“ vytkla jí krásná dlouhonohá Else svlasy spletenými do dvou tlustých copů. Při cvičení seděla na podlaze vedle Marthy. Seshora měl ten kruh dívek vypadat jako květina, která se podle denního světla otevírá azase zavírá. Gymnastika.

„Promiň,“ zabručela Martha. Pod šortkami tak krátkými, že stěží zakrývaly horní část stehen, apod bílou košilí uniformy ji svědila zpocená kůže.

Else potřásla hlavou. „Na co to ty vlastně myslíš?“

Než Martha stačila odpovědět, Else vstala, vypnula hudbu apočkala, dokud se kolem ní neshromáždily všechny dívky. „Pořád máme šanci, že nás vyberou na slavnostní předcvičení na zářijový stranický den vNorimberku, kde bude ináš Führer. Přijede sem osobně Clementine zu Castell, aby se na nás podívala aposoudila naše cvičení.“ Dívky byly nadšené. Clementine zu Castell byla nová šéfka organizace Víra akrása, jejíž vznik Hitler inicioval vlednu toho roku. Spolek byl určen pro dívky amladé ženy ve věku od sedmnácti do jednadvaceti let. Martha byla jediná zjejich skupiny, která se ke všeobecnému jásotu nepřipojila. Else se na ni dlouho dívala, ale než se Martha přiměla zatleskat, dívky už se začaly loučit ajejí gesto tak skončilo bez povšimnutí.

Cestou ke kolu se kní Else připojila. „Pokaždé si říkám, proč na naše schůzky chodíš,“ spustila na Marthu. „Víš přece, že to není povinné.“

„To vím,“ přitakala Martha anasedla na kolo. „Uvidíme se uTraudl.“

Když vyjížděla zparku, cítila vzádech Elsin pohled.

Else měla pravdu: členství ve Víře akráse bylo dobrovolné. Na rozdíl od Svazu německých dívek (Bund Deutscher Mädel neboli BDM), organizace určené pro dívky od deseti do sedmnácti let, už Martha nemusela povinně navštěvovat akce, na nichž byly indoktrinovány pokroucenými historickými fakty anekonečnými historkami ohrdinství mladíků zHitlerjugend, ani nemusela zpívat hymnu nacistické strany Horst Wessel Lied. Pořád ji uměla zpaměti stejně jako modlitbu za Führera, kterou musely recitovat na začátku každé schůzky BDM.

Víra akrása se ostentativně tvářila jako nepolitická organizace, na uniformách nebyly žádné hákové kříže. Ale Martha itak opovrhovala nekonečnými schůzemi, kde se učily zhotovovat keramiku, tkát azdobit domov. Tyhle schůzky, stejně jako „domácí večery“, které navštěvovala jako členka BDM, měly za úkol připravit ženy zdělnické třídy na jejich budoucí roli manželek, matek ahospodyněk, přičemž zároveň usilovaly oto, aby si dívky vybudovaly vlastní osobnost azdokonalily své dovednosti.

Osobnost – to bylo slovo, které bylo vnacistické ideologii stejně nepřípadné, jako se Martha cítila nesvá vjejich řadách.

Martha se zdokonalila vdovednosti myslet vnepříjemných situacích na něco jiného. Během nekonečných školení opovinnostech německých žen cestovala ve fantazii na vzdálená místa, onichž četla vrománech. Milovala Goetha, Schillera, Lessinga aFontaneho. Ale ještě více ji fascinovala díla, která byla na černé listině sestavené vroce 1933. Díla byla považována za neněmecká, protože jejich autory byli často spisovatelé židovského původu. Jednalo se oromány Bertolta Brechta, Thomase Manna aEricha Kästnera, na nichž vyrostla, ale io Hemingwayovu povídku Vcizině či Londonova Martina Edena. Tyhle knihy četla pořád dokola, až znich začaly vypadávat listy. Byl to její způsob, jak uniknout zreálného světa do svého vlastního. Při čtení Brechtovy Žebrácké opery se přenesla do Londýna, sHesseovým Siddharthou zase do Indie. Hesse nebyl na černé listině, ale zlé jazyky tvrdily, že nebyl onic lepší než zakázaní autoři aže pomohl Mannovi aBrechtovi uprchnout zNěmecka azradit vlast. Čtení také potvrzovalo Martinu životní zkušenost. Mannovi Buddenbrookovi ji ujišťovali vtom, že všechny rodiny mají jistou dynamiku dysfunkčnosti, ato bez ohledu na to, ke které třídě patří nebo vjakém historickém období žijí. Svoji vlastní touhu po světě mimo umrtvující realitu, vníž žila, občas nacházela vHesseově Stepním vlku.

Snění za bílého dne byl jediný způsob, jak přežít schůzky Víry akrásy. Na rozdíl od ostatních děvčat ji kúčasti výhrůžkami přinutil vlastní bratr, její dvojče Wolfgang. Nepřipadalo vúvahu, že by bratrovi odporovala. Teď už ne.

Ani nejmírnější forma odporu nebyla možná.

Matka poprosila Marthu, aby cestou zpátky nakoupila, takže Martha nijak nespěchala domů. Věděla, že ji čeká stejný obrázek jako každý večer. Matka bude sedět vkuchyni, zírat zokna ačekat, až se ona aWolfgang vrátí domů. Martina starší sestra Irene zemřela před rokem na zánět slepého střeva. Irene byla čtvrté dítě, okteré jejich matka přišla. Otec umřel na infarkt před šesti lety. Martha aWolfgang byli to jediné, co jejich matce zbylo.

Rodina žila na předměstí Mnichova zvaném Perlach. Dům byl na samém konci města ahraničil slesem tak ponurým, jaká byla obvyklá atmosféra vjejich domě. Ale když onen večer Martha vkročila do předsíně, hned cítila, že je něco jinak. Přítomnost cizí osoby byla úplně hmatatelná. Nikdy neměli návštěvu. Matka neviděla cizí lidi vjejich domě ráda.

Nepovědomý smích linoucí se zkuchyně potvrdil její podezření. Zchodby viděla matku, Wolfganga anějakého cizího muže sedícího ujejich stolu. Prázdné lahve prozrazovaly, že už asi nejsou střízliví.

Pohlédla na Wolfganga. Vždycky to byl pohledný chlapec, ale dnes večer celý jen zářil.

Martha vstoupila do kuchyně acizinec se okamžitě zvedl. Měřil dobře přes metr pětaosmdesát. Zkrátkých rukávů bílé košile trčely dvě svalnaté paže ašortky odhalovaly obdobně vypracované nohy vpodkolenkách. Atletická postava avýška způsobovaly, že vypadal oněkolik let starší než dvojčata.

„Tohle je moje dcera Martha,“ představila ji matka.

„Heil Hitler, gnädiges Fräulein,“ pozdravil mladý muž.

Martha musela vzhlédnout, aby mu viděla do obličeje, když opětovala jeho pozdrav. Měl velmi světlé vlasy apronikavě modré oči.

Martha si nemohla pomoci, ale říkala si, že vypadá přesně jako Hitlerův prototyp árijce.

Muž se znovu posadil anavázal na rozhovor, který vedli. Matka beze slova naznačila Martě, aby sklidila nákup do spíže na druhém konci kuchyně. Za normálních okolností by Wolfgang vstal apomohl sestře stěžkými taškami, ale zdálo se, že je plně pohlcený konverzací, takže si jí vůbec nevšímal.

Když vybalovala nákup, naslouchala jejich rozhovoru. Jak bylo vtěchto dnech obvyklé, konverzace se točila kolem Hitlerova záměru anektovat Sudety, příhraniční region vČeskoslovensku, ajeho německy mluvící obyvatelstvo.

„Hänschel mě průběžně informuje ovůdcových válečných záměrech,“ reagoval Wolfgang sodkazem na Führerovy reakce na „český teror proti sudetským Němcům“, jak neustále hřímal Goebbels vrozhlasovém vysílání. Hänschel byl Wolfgangův šéf na gestapu.

„Půjde oarmádu?“ zeptal se cizinec.

„A oletectvo. Také vypracovává plány na posílení opevnění na západě. Führer chce, aby bylo největší vdějinách!“ Wolfgang se teatrálně odmlčel, než pokračoval. „Už otom nějakou dobu přemýšlí, jak aspoň říká Hänschel, ale musíme ty plány uvést do života okamžitě, hned jak se vypořádáme stěmi lžemi, které onás šíří Češi! Ase všemi akty bezpráví proti našim soukmenovcům.“ Martha nicméně pochybovala, že všech tři apůl milionu sudetských Němců touží být připojeno ke třetí říši.

„Ano, ztakové velmoci, jako jsme my, si už podruhé nikdo nebude dělat blázny,“ odpověděl na znamení absolutního souhlasu cizinec zvýšeným hlasem.

Když Martha sklidila nákup, připojila se kostatním ustolu. Oba muži byli pořád pohrouženi do zaujaté debaty amatka doslova visela Wolfgangovi na rtech. Martha se divila, jak může tak podporovat další válku, když vté první přišla ovětšinu příbuzenstva. Ale nehodlala to komentovat. Vlastně už toho doma moc nenamluvila. Stejně jako na schůzích Víry akrásy přemýšlela oněčem jiném, jakmile Wolfgang začal se svými tirádami, že za svoji úžasnou přeměnu dluží Německo Adolfu Hitlerovi nehynoucí díky.

„Nezajdeme do hospody na rohu, Siegfriede?“ navrhl Wolfgang příteli.

Muž vstal od stolu. Marthu znovu upoutala jeho výška. Wolfgang se na něho zakřenil, stejně jako se kdysi smál na ni, když se chystali provést něco nezbedného nebo se pustit do nového dobrodružství.

Martha byla na jejich hosta zvědavá, protože si všimla, že nemluví místním dialektem. „Jste zMnichova?“

Wolfgang amatka vypadali překvapeně, že se odvážila promluvit. Siegfried se kní obrátil, viditelně rozladěný, že bude muset odpovědět na otázku azdrží je tím.

„Ne, jsem zHannoveru. Přijel jsem sem studovat.“

„Ajaký obor studujete?“

„Nic, čemu by rozuměly tvoje šedovlasé zákaznice svysušenými mozky, sestřičko,“ vložil se do hovoru její bratr spoťouchlým úsměvem.

Martha zůstala stát sotevřenou pusou azírala na něho. Matka jí nedovolila, aby pokračovala ve vzdělání. Když před dvěma lety dokončila školu, vyučila se ve zdejším kadeřnickém salonu, kde neustále snila ostudiu literatury místo své slušné práce. Mezitím Wolfgang nastoupil na gymnázium, kde si vedl skvěle. Dokonce přeskočil jeden ročník adostal prestižní stipendium na studium matematiky astrojírenství na Univerzitě Ludvíka Maxmiliána, přičemž průběžně absolvoval školení na gestapu. Moc dobře věděl, že Martha svou práci nenávidí, ale nevadilo mu otřít se oni laciným vtípkem před svým přítelem, který se tomu srdečně zasmál. Martha jím začala okamžitě pohrdat.

Když si brali saka, matka vstala od stolu. „Wolfgangu, dneska už do hospody nechoď.“

Wolfgang zrudl auštědřil matce skoro výhrůžný pohled. „Nemyslíš, že už jsem dost starý na to, abych osobě rozhodoval sám?“

„Vždycky mě vzbudíš, když se vracíš. Víš, jak ti vrže matrace.“

Jestli to bylo vůbec ještě možné, Wolfgang zčervenal opoznání víc. „Mami, já se tě neprosím odovolení.“ Pak se otočil avypochodoval zdomu. „Heil Hitler,“ pozdravil Siegfried anásledoval Wolfganga.

Matka aMartha mlčky sklízely nádobí. Dcera byla skoro všoku. Dnes to bylo poprvé od Ireniny smrti, kdy matka na Wolfganga zvýšila hlas.

„Mám dobré zprávy,“ pravila nakonec matka, aby prolomila tíživé ticho. „Schinkenhuberovi souhlasili, že unich můžeš nastoupit. Tvůj bratr se za tebe na gestapu přimluvil.“

Ubohá matka očividně cítila, že musí po tom incidentu přeladit na něco příjemnějšího. „Pan doktor Schinkenhuber je vážený člen strany.“

Nebude to trvat ani dva měsíce aMartha podstoupí roční školení. Bylo to opatření, které Führer nedávno zavedl pro všechny neprovdané anezaměstnané ženy mladší dvaceti pěti let. Mnoho dívek bylo posláno na venkov, kde musely tvrdě pracovat na statcích. Ale Martha zůstane vMnichově, dokonce ve Schwabingu, tatínkově oblíbené městské čtvrti! „To je srdce uměleckého abohémského života,“ tvrdíval. Aona teď bude žít přímo tam.

„Znamená to, že už nebudu muset chodit na Elsiny schůze?“ zeptala se Martha snadějí.

„To samozřejmě neznamená!“ Martina otázka smazala předešlý pokus oúsměv na matčině tváři. „Budeš tam chodit některé večery av sobotu. Av neděli budeš česat sousedky, abys trochu pomohla srodinným rozpočtem.“

Ta nespravedlnost matčina postoje ji vždycky ranila, ale tentokrát se do lítosti už vkrádalo irozhořčení. Její bratr, který byl kdysi jejím nejlepším kamarádem, se teď bavil vhospodě. Proč by měla do rodinného rozpočtu přispívat jen ona, aWolfgang nikoli?

„Aco Wolfgang?“

„Aco Wolfgang? Nebuď hloupá, ten přispívat nemůže. Nebude mít čas ana univerzitu by nechodil, kdyby mu stipendium nepokrylo výdaje na knihy.“

„Aco gestapo? Neměli by mu něco platit?“ dorážela Martha.

„Co to stebou dneska večer je? Platí přece za jeho studium.“

Když vstoupil do Hitlerjugend, začal si Wolfgang budovat „snovou“ kariéru. Zjistil, že je dobře fyzicky disponovaný, aexceloval na sportovních hrách. Taky byl technicky nadaný, což vyvolalo zájem gestapa, asám Baldur von Schirach, šéf Hitlerjugend, doporučil při svých návštěvách Mnichova Wolfganga jako velký příslib pro nacistický režim. Pro chlapce to byla klíčový zlom vživotě.

„Irene studovala ibez stipendia,“ pronesla Martha do ticha, které se rozhostilo vkuchyni. Nikdy necítila vůči své velké sestře zášť. Naopak ji měla zcelého srdce ráda.

Když viděla, jak matka přivřela oči, hned věděla, že přestoupila hranici. „Irene měla talent na hudbu od Boha aněkdo jako ona prostě musel studovat. Byl by to zločin, kdybych jí to neumožnila!“

„Já jsem ve škole taky dostávala výborné známky.“

„Aco bys tedy chtěla studovat?“ tázala se matka.

„Literaturu,“ zašeptala Martha.

Matka se hlasitě rozesmála. „Literaturu? Cože? Aby ses stala spisovatelkou? Máš hlavu plnou bláznivých snů. Za to může tvůj otec, Bůh buď milostiv jeho duši, ten ti tam nasadil tyhle myšlenky.“

Bylo to poprvé, co slyšela matku mluvit ootci tímhle tónem, av tu chvíli se jí po něm zastesklo víc než kdykoli předtím. Když vstala as ozvěnou matčiných zraňujících slov vyběhla zkuchyně, utíkala před tou nejhorší podobou osamělosti, kterou může člověk zažít: osamělosti ve vlastním domově.

Ten večer nemohla usnout. Pokaždé když zavřela oči, viděla tu strach nahánějící siluetu, jak vstává od stolu, aby ji pozdravila: Siegfrieda ajeho protivný smích rozléhající se ložnicí, kterou kdysi sdílela sbratrem. To bylo ještě předtím, než se on přestěhoval do matčina pokoje aona do pokoje, který matka kdysi sdílela sIrene. Po sestřině smrti matka uprosila Wolfganga, že nechce být vnoci sama, nechce čelit temnotě, vníž ji zanechala smrt tolika jejích drahých.

Nepožádala Marthu, aby mohla být vpokoji sní.

Nakonec to vzdala arozsvítila lampičku na nočním stolku. Ze zarámované fotografie na ni shlížely vřelé oči jejího tatínka, jako by ji ujišťovaly, že všechno bude zase vpořádku.

Než Martha usnula, uslyšela, jak se Wolfgang vracel před svítáním domů. Matka ho tiše hubovala abratr jí odpovídal mnohem uctivěji než předtím vkuchyni před Siegfriedem.

Martha doufala, že už ho nikdy domů nepřivede.

Jenže odva dny později, když smatkou vařily ve velkém hrnci marmeládu, uslyšela Martha vchodbě dusot dvou párů bot. Wolfgang nepřišel sám aatmosféra vdomě se rázem změnila. Martha pohlédla úkosem na matku auvědomila si, že je znávštěvy stejně nešťastná jako ona sama.

Matka si otřela ruce do zástěry aobrátila se. „Heil Hitler,“ pozdravila Siegfrieda. „Zůstanete na večeři?“

„Ano, matko, proto jsme tady,“ odvětil Wolfgang apobídl Siegfrieda, aby se posadil.

Martha byla ráda, že pobídku přijal. Nevypadal tak hrozivě, když seděl.

„Právě jsme slyšeli Führerův projev,“ vykládal Wolfgang vzrušeně. Byl jako elektrizovaný, když jim ve zkratce tlumočil podstatu Hitlerovy řeči. „Tři apůl milionu utlačovaných soukmenovců vČeskoslovensku má právo na sebeurčení.“ Jeho hlas byl stejně vzrušený jako jeho vzhled. Siegfried dychtivě přikyvoval. „Otec by byl šťastný, kdyby to slyšel,“ dodal Wolfgang.

Martha by se nahlas rozesmála, kdyby to, co vycházelo zbratrových úst, nebylo tak smutné. Sebeurčení? Další slovo, které bylo vnacistické ideologii kompletně překroucené. Ane, tatínek by ztoho nebyl šťastný!

Matka se nicméně na Siegfrieda mile usmála. „Věděli jste, že váš otec, dej mu Bůh klidné spočinutí, slyšel Hitlerovu první řeč vcirkusu Krone? Bylo tam šest tisíc lidí! Tehdy to byla největší mnichovská budova. Dokonce si pamatuji inázev jeho projevu: Budoucnost, nebo ruiny. Vůdce byl proti placení reparací Spojencům.“

Martha cítila, jak se jí zhoupl žaludek. Proč ztoho otce nevynechá? Ten by nikdy nešel na Hitlerův projev.

Pak zaznamenala matčin výstražný pohled auvědomila si, že poslední větu nevědomky vyslovila nahlas.

„Aproč by ne?“ Matka se na Siegfrieda omluvně usmála.

„Prosím tě, sestřičko, opolitice nemáš ani páru. Ty to víš ajá to vím.“

Byl to jeho ošklivý, výsměšný úšklebek, který vní zažehl odpor.

„Aspoň rozeznám rozdíl mezi zdravým rozumem anacismem.“

„Ale byl ipři té další příležitosti,“ rychle se vmísila matka, „tentýž rok vpivnici Hofbräuhaus.“

Falešná pýcha, kterou Martha slyšela vmatčině hlase, na ni zapůsobila jako políček. Matka využívala otce, aby vyvolala dojem neposkvrněné rodiny. Ve skutečnosti se tatínek Marthy vždycky zastával. Wolfgang se kní po otcově smrti otočil zády. Jediný tatínek jí vždycky rozuměl. Byl tam, kdykoli jej potřebovala, podporoval ji apovzbuzoval, aby si šla za svými sny. Ztoho, že matka použila jeho jméno vjedné větě spolu sHitlerovým, se jí dělalo špatně od žaludku. Ale místo toho, aby to nechala být, cítila, jak se jí zmocňuje vztek.

„Ano, ato byl na nějakou dobu jeden zjeho posledních velkých projevů, protože vyústil vnepokoje. Tehdy utoho byla taky spousta Hitlerových odpůrců. Av roce 1925 mu bavorská vláda zakázala na dva roky řečnit na veřejných shromážděních, přinejmenším!“ Martha už skoro ječela. Otočila se kWolfgangovi: „Vidíš, tvoje sestra není úplně hloupá. Otec by si nikdy nešel poslechnout Hitlerův projev. Pokud vůbec něco, byl by mezi jeho odpůrci atřeba by se ipodílel na protestech!“

Vpokoji se rozhostilo ticho, matka zbledla. Wolfgangovy tváře plály jasnou červení. Sama Martha cítila, jak se červená.

„Pochybuju, že vás tohle učili na schůzkách BDM,“ procedil Wolfgang mezi zuby. Pak se otočil kSiegfriedovi. „Moje sestra neví, co mluví. Nesmíš ji brát vážně.“

Martha cítila, jak si ji Siegfried pátravě prohlíží.

„Akdyž už je řeč oHofbräuhausu, nezajdeme na jedno?“ snažil se Wolfgang prolomit napětí.

Tentokrát matka nic nenamítala, ale nuceně se na oba mladé muže usmála.

Siegfried přikývl, ale nespouštěl zMarthy oči. Pořád byla jako vmlze, když se holínky obou mužů vzdalovaly chodbou.

Imatka ztratila řeč.

Až vposteli si Martha uvědomila, co vlastně provedla. Neměla nic říkat. Copak už se dost nepoučila, že myslet je jedna věc amluvit jiná? Ona, která omezila své slovní protesty na minimum, přece dobře ví, že slova mohou být nebezpečná. Matčiny vzlyky za zavřenými dveřmi to jenom podtrhovaly. Anemohla zapomenout na Siegfriedův pohled.

Zároveň si ale uvědomila, že teď poprvé před cizím člověkem zhmotnila slova, která už vsobě nemohla udržet. Měla by se cítit jako zkamenělá, ale byla sama překvapená, že to bylo skoro očistné. Byl tohle pocit, který měli její oblíbení autoři, když své myšlenky vrhli na papír?

Martha přešla kpolici sknihami vrohu pokoje. Vroce 1932, krátce před smrtí, tatínek tuhle polici zhotovil audělal vní tajnou skrýš. Opatrně odsunula stranou knihy zhorního fochu, vněmž byly svazky Goetha aSchillera, „správné německé“ literatury, ajemně zatlačila proti zadní dřevěné stěně. Prostor, který se tam objevil, uchovával poklady: zakázané romány, které jí tatínek věnoval.

Některé zoněch titulů hořely vkvětnu 1933 na hranicích při akcích pořádaných Studentským svazem, protože byly marxistické nebo pacifistické. Bylo to už ohodně později, kdy Wolfgang sMarthou obvykle chodili spát, když je matka donutila jít na Königsplatz, kde bylo namačkáno nějakých padesát tisíc lidí, aby se stali svědky čistky „neněmecké“ literatury. Tehdy Martha poprvé po otcově smrti před osmi měsíci spatřila na matčině tváři úsměv. „Teď se všechno zlepší,“ poznamenala, když hleděla do plamenů, které odolaly idešti. Irene předtím doma tvrdila, že jí je špatně. Marthu až teď napadlo, jestli to jenom nepředstírala.

Vlastně na ty knížky ani nechtěla dívat. Místo toho spatřila tančící jazyky ohně, které se odrážely vmatčiných očích pokaždé, když někdo přihodil na hranici novou hromadu knih. „Německo, prober se! Židi, zhebněte! Heil Hitler!“ Wolfgang se také nedíval na knihy, ale zjiného důvodu; když na něho Martha pohlédla, všimla si, že obdivně pozoruje členy Hitlerjugend, kteří zorganizovali pálení knih před několika dny ateď přišli na to dnešní divadlo.

„Proti dekadenci amorálnímu úpadku. Ve jménu kázně atradice sem odevzdávám knihy Heinricha Manna, Ernsta Glaesera aEricha Kästnera,“ vyvolával moderátor. Martha zatajila dech. Kästnerova Létající třída byla její oblíbená dětská kniha. Byl to příběh dvou soupeřících tříd, který ji vždycky rozesmál. Kästner měl úžasný smysl pro humor. Martha netušila, proč byly jeho knihy zakázané. Na řadu přišly další svazky – Freud, Tucholsky. Následoval extatický jásot. Lidé kolem ohně skandovali: „Další, další, nebo zhasne oheň!“ Azdálo se, že skaždou další knihou vhozenou do ohně se ksobě lidé přimykají blíž ablíž – až na Marthu. Skaždou následující knihou obětovanou ohni se její pocit sounáležitosti skrajany zmenšoval.

Martha na ten den často vzpomínala. Adíky oněm vzpomínkám, které se jí vynořovaly vmysli, začala její přeměna. Od onoho dne začalo slábnout její pouto sWolfgangem. Když na sobě oné noci cítil sestřin pohled, vzhlédl av očích měl nechápavost, nikoli soucit. „Něco je špatně?“ zeptal se. AMartha tehdy instinktivně pochopila, že bude muset začít skrývat své pocity asvoje myšlenky si bude muset nechávat pro sebe. Až do dneška.

Jemně pohladila jeden ze schovaných svazků. Knihy teď byly jejími jedinými společníky. To jediné dokázalo utišit její pocit vykořenění. Po otcově smrti nenašla spřízněnější duše než postavy vknihách. Ve škole bývala její nejlepší kamarádkou Else, ale ta podobně jako Wolfgang šplhala po žebříčku funkcí vBDM aMartha se musela řídit jejími příkazy. Když se jednou Martha pokusila nepozorovaně vynechat schůzku BDM, dokonce ji vyvlekla zdomu. Else patřila ktěm, kdo si osvojili Führerovu ideologii, aMartha nebyla ochotná respektovat jejich oddanost třetí říši. Pro ni byl Adolf Hitler něco jako chorý trpaslík, který spíš patřil do sanatoria zMannova Kouzelného vrchu než do vedoucí funkce ve státě.

Kouzelný vrch byla otcova nejoblíbenější kniha akrátce před smrtí ji dal Martě is věnováním na první straně. Vzala knihu do ruky aotevřela ji: Mé milované dceři Martě, té nejdychtivější čtenářce achytré hlavičce, jakou by nedokázal stvořit ani ten nejlepší spisovatel. Sláskou, táta. Když si to četla, vhrkly jí slzy do očí, až se písmenka před ní roztančila. Přitiskla si knihu na prsa azachumlala se pod pokrývku. Vposteli našla tolik potřebné teplo azačala si číst. Měla pocit, že navázala statínkem spojení, nehledě na místo ačas.

Pronikavý výkřik ji vytrhl ze sanatoria vAlpách.

„Panebože, Martho! Copak ses úplně zbláznila?“

Matka popuzeně držela Mannův román nad Martinou hlavou, anež dcera stačila zareagovat, otočila se aodešla. Musela usnout srozevřenou knihou vruce. Pomalu vstala zpostele avyšla do chodby před svůj pokoj plná obav.

„Máti? Máti?“

Matku nikde neviděla.

Pak nad sebou uslyšela tichý hlas. „Jak jsi mi to mohla udělat?“

Matka stála na schodech na půdu. Když spatřila svou dceru, vystoupala až nahoru azavřela za sebou dveře. Martha se za ní rozběhla, ale než se dostala ke dveřím, vzámku cvakl klíč.

„Mami, prosím tě!“

Způdy zazněl tlumený hlas: „To je konec, Martho. Takhle už nemůžu žít.“

Martha bušila do dveří. „Prosím tě, mami. Je mi to líto. Mami, strašně mě to mrzí.“

Na druhé straně bylo dlouho ticho. Apak se ozval osudný zvuk překocené židle. Martha vykřikla aneúspěšně se pokoušela bosou nohou vykopnout dveře. Pak se schoulila na zem arozplakala se. Co to jen provedla?

Po několika minutách, které se zdály jako věčnost, uslyšela klíč rachotit vzámku, ave dveřích se objevila matka. Martha vyskočila aobjala ji. Děkovala Bohu, že je naživu. Matka jí dovolila, aby ji objala, ale sama neprojevila žádný cit.

„Příště to udělám. Řekla jsem to dost jasně?“ Zvedla zakázanou knihu Martě před oči. „Víš, co se musí provést stímhle?“

Martha šla za matkou po schodech do kuchyně. Přihlížela, jak rozdělává vkamnech oheň.

„Máš štěstí, že tu není Wolfgang,“ podotkla, když na dceru zakývala, aby přistoupila blíž apostavila se vedle ní. Podala jí knihu.

„Mami, prosím tě, je to dárek od tatínka!“

Otevřela knihu aukázala matce věnování.

„Tvůj otec byl pomýlený idealista.“

Oheň už jasně plápolal.

„Zopakuj to.“ Matka ji pozorovala.

Martha to nedokázala.

Matka na ni netrpělivě pohlédla. „Tak si pospěš, než se Wolfgang vrátí.“ Najednou popadla Martinu ruku, vníž držela knihu, apřiměla ji hodit svazek do ohně.

„Heil Hitler,“ zašeptala matka. Vyčkávavě se podívala na Marthu. „Řekni to!“

Vlepila jí pohlavek. Martě se zalily oči slzami. Litovala ztráty knihy víc než čehokoli jiného. Když viděla, jak ji stravují plameny, měla pocit, jako by jí podruhé umíral před očima otec.

Matce klesly ruce. „Jsi sama sobě tím nejhorším nepřítelem.“

Sdělila dceři, že má celý další den domácí vězení. Martha se na tu dobu zamkla usebe vpokoji aodmítla jíst apít. Využila tu dobu ktomu, aby zbylé knížky ukryla jinde. Nebyla si jistá, zda si matka nevšimla skrýše, kterou nechala večer nedbale otevřenou. Pozorně prozkoumala svůj pokoj anakonec usoudila, že pod volným prknem vpodlaze budou knihy ve větším bezpečí.

Noc za nocí Martha spala nad zakázanými knihami asnila ojejich hrdinech. Toužila být snimi, toužila být jimi. Akdyž na ni přišly noční můry, zdálo se jí omatce ao spálené knize. Jsi sama sobě tím nejhorším nepřítelem, řekla jí matka. Ale nebyla to naopak matka, kdo je jejím nejhorším nepřítelem? Byla natolik pohlcená svou slepou vírou, že dokázala spálit iosobní vzkaz od zemřelého manžela. Jak zaslepující musí být ta moc, kterou má režim nad svými stoupenci?

Atmosféra vdomě byla ještě tíživější než předtím aMartha se nemohla dočkat, až bude bydlet ve Schwabingu. Začala počítat dny, než konečně odjede. Ve Schwabingu bude snad svobodně myslet. Bude blízko dějinám, které se tam odehrávaly před touhle strašlivou dobou. Abude obklopená jinými lidmi, doufejme, že spřízněnějšími. Jediné pomyšlení, které ji trápilo, byla skutečnost, že si tam ssebou nebude moci vzít žádné své knihy. Bez nich se asi bude cítit ještě osamělejší než doma.

Když Martě skončilo domácí vězení, matka ji požádala, aby došla do Bergu am Laim na mandl pro prádlo. Berg am Laim byla jedna zchudších čtvrtí Mnichova, obývaná zvětší části dělnickou třídou. Mandl byl laciný, ale dobrý arodina využívala jejich službu už léta. Když tam Martha ale dorazila, provozovna byla zavřená. Vzkaz na dveřích informoval, že majitel je znutných důvodů ve vedlejším baru azákazníci si mají vyzvednout zakázky tam. Když Martha otevřela dveře, okamžitě ji obklopil oblak tabákového kouře. Ubaru nikdo neobsluhoval. Několik mužů ji podezřívavě pozorovalo, atak se Martha posadila udveří ačekala.

Ztemného kouta na druhé straně místnosti slyšela hluboký mužský hlas. Oparem kouře viděla dvě siluety, mužskou aženskou. Martha nepoznala, jakým jazykem hovoří, ale věděla, že to není němčina. Vstala apřešla kbaru, aby se porozhlédla, jestli někde neuvidí majitele mandlu.

Po chvíli se zpoza oblaku kouře vynořila žena akráčela jejím směrem. Byla nádherná; šaty obepínaly její skvostné tělo jako druhá kůže. Byl to odvážný úbor vzhledem ktomu, jaká pravidla zavedl Hitler pro oblékání žen, aMartě až vyrazil dech. Když se kní žena blížila, Martha odvrátila zrak, jako by pouhý pohled na její šaty zní dělal spoluvinici.

Ochvíli později vstal imuž. Martha prudce vydechla, když poznala, kdo to je: Siegfried. Rychle se přikrčila za bar anarovnala se, až když si byla jistá, že je pryč.

Atmosféra doma byla tak napjatá, že Martha se začala těšit, až bude moci vypadnout, byť by to bylo třeba na schůze Víry akrásy vzápadní části Mnichova. Přijela včas, ale když zaregistrovala Elsin kyselý pohled, skoro si přála, aby se opozdila. Else ji ignorovala, ateprve když dorazily všechny dívky, oznámila, že je na vystoupení upříležitosti stranického dne vNorimberku nevybrali. „Vypadá to, že jedna znás chtěla pořád pochodovat podle jiného bubeníka.“ Podívala se na Marthu.

Martha odešla ze schůze dřív, aby unikla kritickým pohledům ostatních. Ale nijak nespěchala domů. Venku bylo stále světlo avzduch se chvěl napětím před blížící se bouřkou. Martha se rozhodla, že se projede ulicemi kolem Marienplatzu. Zdálo se jí, že jízda na kole je snad poslední činnost, kterou může provozovat, aniž by jí někdo dával instrukce nebo nutil postupovat podle nějakých směrnic. Jízdu na kole měla odjakživa ráda: bicykl aknihy byl pro ni jediný způsob, jak se cítit svobodná. Zvedla hlavu ana moment zavřela oči, aby jí vítr mohl foukat do vlasů apročistit hlavu, ale málem vrazila do nějakého chodce, který na ni zařval Heil Hitler, když se na něho podívala.

Právě tehdy to uslyšela otevřeným oknem pivnice hned za rohem Marienplatzu. Zastavila, sesedla zkola, přitiskla se ke zdi anahlédla dovnitř. Na dřevěných lavicích nad mořem mužských hlav stál její bratr ajeho kamarád. Všichni zplna hrdla skandovali nacistická hesla. Nohama podupávali do rytmu sloganů, kývali těly zleva doprava, opilí alkoholem ihypnotizující mocí opakovaných hesel. Wolfgang vypadal stejně jako onen večer, kdy přivedl domů svého přítele. Ten mu právě něco šeptal do ucha. Oba se rozesmáli. Kde jsou ty časy, kdy to byla Martha, která dokázala svého bratra takhle rozesmát?

Když se vracela ke kolu, hudba najednou ustala. Pijáci skončili aMartha si uvědomila, že už se nedostane ke svému kolu nepozorovaně. Nechtěla riskovat, že ji tu Wolfgang se Siegfriedem načapají. Rychle se přikrčila za nejbližší keř. Nikdo se jistě neodváží ukrást její kolo, režim byl všudypřítomný avševidoucí.

Kolem ní procházelo několik lidí, něco mumlal iSiegfriedův hlas. Nerozuměla, co říká, ale Wolfgang se rozesmál. Chichotali se spolu jako malí kluci. Slyšela, jak zdraví své kolegy, skaždým znich se jednotlivě loučí, apotom rozpoznala zvuk Wolfgangova kola, až zmizel ve tmě.

Dlouho bylo ticho. Martha si nebyla jistá, jestli už Siegfried taky odešel, ale netroufla si vyhlédnout zpoza keře.

Trhla sebou, když se ozval jeho hlas. „Můžete vylézt.“

Martha zůstala jako přikovaná anepohnula se ani omilimetr.

„Fräulein Wiesbergová, vím, že se tu schováváte.“

Pořád se nehýbala.

„Poznal jsem vaše kolo, slečno Wiesbergová.“

Martha nakonec vylezla ze svého úkrytu.

„Proč se schováváte?“ tázal se Siegfried aprovrtával ji očima.

„Už musím jít.“ Vyrazila směrem ke svému kolu.

„Neodpověděla jste mi.“

Martha přešlápla asklopila oči. „Nechtěla jsem, aby mě tu viděl bratr. Já… já už musím opravdu jít. Chci být doma dřív než on.“

„Svezu vás.“

Nervózně se zadívala na kolo asnažila se připadnout na to, jak se vymluvit. Jet domů stímhle člověkem bylo to poslední, oco by stála.

„Vaše kolo se do auta vejde, to nebude problém,“ řekl, jako by jí četl myšlenky. Popadl kolo avedl je. „Parkuju za rohem.“

Přešli přes Marienplatz, doprovázeni jenom hřměním. Naložil kolo do auta apodržel jí dveře, než si sám sedl za volant. Vytáhl zkapsy krabičku cigaret anabídl jí. Martha si byla jistá, že ji zkouší. Odmítla.

Nastartoval.

„Kdy váš otec zemřel?“ zeptal se.

„Před šesti lety.“

„Sdílela jste jeho názory?“

Tentokrát si chtěla rozvážit, co mu odpoví, ale srdce se jí rozbušilo, když zjistila, že jedou na opačnou stranu než do Perlachu.

„Zase jste mi neodpověděla,“ pohlédl na ni úkosem.

„Můj otec byl dobrý člověk. Já se moc opolitiku nezajímám, ale on se zajímal. Atrpěl kvůli tomu.“

Šokovaně si uvědomila, že zatáčejí směrem na Königsplatz, na místo, kam je tenkrát matka vzala, aby se podívali na pálení knih. Martha se tomu náměstí od té doby vyhýbala. Nebyla si jistá, zda se jí to jen zdálo, nebo zda opravdu zpomalil, když projížděli kolem sídla nacistické strany vBrienner Straße apotom znovu když míjeli palác Wittelsbachů, sídlo gestapa svězeňskými celami ve sklepení. Co když ji odveze kvýslechu? Co když… ještě něco horšího? Vzpomněla si na lidi, které znala, ne na své oblíbené románové postavy, ale na obyčejné lidi; jednoho zotcových nejbližších přátel, učitele přírodopisu, jehož odvezli zjeho domu vPerlachu, na zákaznici kadeřnictví, kterou příslušníci tajné policie sebrali rovnou vsalonu. Když dali průchod svým kritickým názorům, zmizeli beze stopy auž je nikdo neviděl. Jestlipak cítili totéž, co ona sama teď? Začala zrychleně dýchat. Všiml si toho, tím si byla Martha jistá. Snažila se na sedadle tolik nevrtět, ale bylo těžké zůstat vklidu.

Nijak nereagoval na její odpověď. Místo toho znovu kroužili po Königsplatzu. Martha se strašlivě bála.

„Proč jste tak nervózní?“ zeptal se konečně.

Martha polkla. „Vezmete mě domů?“

Přikývl azabočil vpravo do Gabelsbergerstraße směrem křece Isar.

Martě se trochu ulevilo, akdyž na okno dopadly první kapky deště, prohlédla si jeho profil. Vítr zpootevřeného bočního okénka si pohrával sjeho blond vlasy. Pokuřoval zcigarety. To ráno vbaru vypadal jinak, normálně, skoro příjemně. Martha byla zvědavá. Co asi dělal vBergu am Laim? Co měl společného stou okouzlující ženou? Ajakým jazykem to mluvil? Najednou se na ni podíval aMartha rychle otočila hlavu. Bylo jí trapně, že ji přistihl, jak na něho zírá.

Cítila se luxusně, že se veze autem anemusí moknout. Byla si jistá, že se sním Wolfgang dobře bavil, když spolu navštěvovali všechna ta místa, kam se dá obtížně dojet na kole nebo veřejnou dopravou. Wolfgang by ji ssebou vzal – za starých časů.

Dojeli do Perlachu azastavili ulesa, odkud se Martha mohla dostat do domu, aniž by si toho všiml Wolfgang. Teď už se pořádně rozpršelo.

„Děkuji za svezení.“ Otevřela dveře, vystoupila ašla ke kufru auta. Ale on byl rychlejší. Kufr už měl otevřený avyndával zněho její kolo. Držel ho vruce, jako by to bylo peříčko, aMartha se pro ně natáhla. Ale Siegfried ho nepustil ajen tam stál aotálel, dokud nebyli oba promočení až na kůži.

„Kde?“

„Vhospodě, vBergu am Laim.“