Y r s a  S i g u r đ a r d ó t t i r

L E D

V  Ž I L Á C H

U NÁS UŽ VYŠLO:

Poslední rituál

Mrazivé světlo

Žhavý hrob

Yrsa Sigurđardóttir

LED

V  ŽILÁCH

Přeložil

Eduard Světlík

V islandském originále poprvé vyšlo r. 2008 pod názvem Auđnin ve Verlag Veröld v Reykjavíku

© Yrsa Sigurđardóttir 2008

V německém jazyce vydal

© S. Fischer Verlag GmbH, Frankfurt am Main 2010

Translation © Eduard Světlík, 2011

All rights reserved

ISBN 978-80-7359-968-3 (ePub)

ISBN 978-80-7359-897-6 (mobi)

Poděkování

Při vzniku téhle knihy mi pomáhala řada lidí. Můj zvláštní dík si zasluhuje Jenný Einarsdóttir z firmy Ístak, manželé Jóhann Kröyer a Arnbjörg Jóhannsdóttir stejně jako Arvid Thastum z Kulusuku.

Využívám této příležitosti rovněž k upozornění, že někteří mí příbuzní a přátelé, po kterých jsem pojmenovala své postavy, nemají s tímto příběhem ve skutečnosti nic společného.

Tuto knihu věnuji své sestře Laufey Ýr Sigurđardóttir.

Yrsa

Postavy příběhu

Tóra Gudmundsdóttir – reykjavícká advokátka

a matka samoživitelka

Matthias Reich – Tóřin přítel z Německa,

bývalý kriminální komisař

Hannes – Tóřin exmanžel

Sóley a Gylfi – Tóřiny děti

Sigga – Gylfiho přítelkyně

Orri – Tóřin malý vnuk

Bragi – Tóřin kolega

v advokátní kanceláři

Bela – jejich sekretářka

Spolucestující do Grónska

Alvar – záchranář

Eyjólfur – počítačový specialista

Finnbogi – lékař

Fridrikka – geoložka

Pracovníci v táboře

Oddný Hildur – geoložka

Bjarki – vrtač

Halldór – vrtač

Arnar – inženýr

Obyvatelé Kaannequ

Igimaq – grónský lovec

Sikki – jeho přítel z mládí

Usinna – Igimaqova dcera

Naruana – Igimaqův syn

Oqqapia – Naruanova družka

Poznámka překladatele: Islandská mužská jména, která mají v prvním pádě koncovku -ur, jako např. Eyjólfur, ji v dalších pádech ztrácejí. Oslovování křestními jmény i v úředním a společenském styku je na Islandu běžné.

Prolog

31. října 2007

Oddný Hildur vzhlédla od monitoru, sundala si sluchátka a nastražila uši. Venku řádil vítr, pod jeho silnými nárazy dřevěná budova skřípala, jiné zvuky se však neozývaly. Bylo to zvláštní. Měla pocit, že není v domě sama. Oddný se protáhla v ramenou a pohlédla na hodinky. Do půlnoci zbývalo několik minut. Bylo takřka vyloučeno, aby sem někdo tak pozdě zavítal; většina kolegů už dávno spala. Musel to být klam. Kdo by se tu v tuhle hodinu potloukal? Oddný si povzdechla. Od chvíle, kdy po večeři přišla do kancelářské budovy, bez přestávky pracovala. Počasí se zkazilo. Krásné mrazivé ticho se změnilo v hlučnou bouři, která vířila čerstvý sníh. Rozmary počasí ji v této krajině už dávno nepřekvapovaly, i když bylo těžké si na ně zvyknout. Bývalo by bylo lepší, kdyby se držela bezpečnostních předpisů a řekla ostatním, kam jde, ale nechtěla, aby ji někdo doprovázel. Arnar chtěl vlastně také ještě pracovat, ale naštěstí se neukázal. Oddný Hildur ráda pobývala jen sama se sebou a se svou prací, protože leccos mělo zpoždění a zůstávalo nevyřízeno. Pokud tu byli ostatní, nebyl tu žádný klid, a už vůbec ne večer, po dlouhém pracovním dni.

Náhle se jí vloudil nepříjemný pocit. Obvykle netrpěla bujnou fantazií; nic z toho, co se neopíralo o jednoznačná fakta, ji nezajímalo. Jako geoložce jí to vyhovovalo, ale v mezilidských vztazích to často bývalo na škodu. Oddný zívla a zlý pocit ze sebe setřásla.

Ještě než vypnula počítač, mrkla na MSN, jestli je její manžel Stebbi připojený, ale zjistila, že je pochopitelně dávno v posteli. V důsledku časového posunu byla u něj hluboká noc a ona věděla, že kvůli dopravní špičce musí velmi brzy vyrazit do Hafnarfjörduru, aby byl v osm hodin na svém pracovišti v Ártúnshöfdi. Koupili si nový byt, což bylo jedním z důvodů, proč vzala tuhle stresující práci. Byla za ni placena mnohem lépe než za srovnatelné zaměstnání v Reykjavíku, a to především kvůli odloučení od rodiny. Ke koupi bytu se bohužel rozhodli teprve ve chvíli, když ceny nemovitostí explodovaly, a nyní zápasili se splácením hypotéky. Naštěstí nesáhli po žádné zahraniční půjčce tak jako mnozí Islanďané, které nyní postihl pokles koruny. A právě tehdy Oddný Hildur zahlédla inzerát důlní firmy Bergtaekni nabízející práci na východním pobřeží Grónska, což ji zlákalo. Její muž tím ovšem nadšen nebyl, neboť to znamenalo, že jeho žena bude vždycky čtyři týdny v jednom kuse pryč. Ona se však snažila vidět v tom i klady: dobrý plat a mezi turnusy dva týdny volna. Nakonec se dohodli, že to na jeden až dva roky zkusí. A budou moci realizovat rodinné plány, které museli z finančních důvodů odložit. Do té doby musejí ovšem přetrpět její pobyt v táboře na bohem zapomenutém místě.

Několikrát už se stalo, že Stebbi nemohl v noci spát a zůstal celou noc online, ale tentokrát hlásil monitor něco jiného. Zcela zřetelně cítila v zádech něčí pohled. Věděla sice, že to není možné, ale přesto musela sebrat všechnu odvahu, aby se neohlédla. Do konce turnusu jí zbývaly už jen dva dny, je prostě vyčerpaná. Ke všemu meteorologové předvídali mizerné počasí, a tak se bála, že bude muset letět za bouře, nebo dokonce zůstat v táboře. Kromě toho měla na sebe zlost, že se naposledy s mužem pohádala a byla nepříjemná.

Oddný Hildur ztuhla.

Je někdo za oknem? Buď trpí halucinacemi, nebo ji někdo opravdu pozoruje. Zvenčí na ni musí být dobře vidět, protože sedí v osvětlené kanceláři. Docela pomalu se na židli otočila, zkoumavě hleděla do černé noci, ale viděla pouze svůj odraz v okenní tabuli. Její tvář působila nezvykle mladě, vytřeštěné a ustrašené oči jí dodávaly dětský, bezbranný výraz, s jakým se u sebe už dlouho nesetkala. Proč se vlastně tak vyděsila? V budově kanceláří je jistě sama; kdyby sem měl cestu Arnar, určitě by se u ní stavil. Venku nikdo není. Kolegové by se v takovém nečasu nepotloukali venku, aby ji mohli pozorovat. A vesničané? Může tam být nějaký domorodec? Vynadala sama sobě za to, že nezamkla venkovní dveře. Nesmysl! Nikdo se nebude proti tak silném větru prodírat od vsi k táboru; jediní, koho by to mohlo napadnout, jsou opilci, ale Oddný věděla, že ti už jsou dávno v limbu. Ačkoli místní lidem od Bergtaekni moc nedůvěřovali, Oddný si byla jistá, že jejich averze nejde tak daleko, aby jí něco udělali.

Přesto ji, navzdory všem rozumným důvodům, pocit ohrožení neopouštěl. Oddný poodjela s pojízdnou židlí ke stěně a zhasla, ale z okna se vyhlédnout neodvážila. Potom konečně překonala strach a podívala se ven.

Kolem domu se proháněl vítr, ale pomalu slábl. Oddný zatajila dech nad tím, co spatřila. Na parkovišti seděl obrovský, chundelatý grónský pes. Jeho uši sebou cukaly ve větru, ale všechno ostatní na něm bylo jako bez života. Jejich zraky se setkaly, pes na ni nepohnutě zíral. Oddný málem nedokázala odvrátit pohled, jako by byla hypnotizovaná. Srdce jí bušilo až v krku. Jeden z prvních pokynů, které dostala, zněl, že se k tažným psům nemá přibližovat, hladit je nebo krmit. Jsou to pracovní zvířata z psího spřežení, která se k lidem chovají zcela jinak než domácí psi. Oddný Hildur to nepřímo zažila už brzy po nástupu do zdejšího zaměstnání, když se jí naskytla příležitost letět z Grónska do Reykjavíku sanitárním letadlem. Bylo to poprvé a naposledy. Převáželi dívenku, která se připletla mezi psy zapřažené do saní a ti ji pokousali v obličeji. Její pláč celou cestu přehlušoval hluk motoru a zněl jí dosud v uších stejně jako hlas zoufalé matky, která se pokoušela dcerku utišit. Oddný se stáhl žaludek při vzpomínce na to, jak to děvčátko vypadalo, když je později při výletu do vsi spatřila, jak si u cesty hraje s panenkou. Ten pes tady venku byl možná jedním z těch, kteří ji napadli a nebyli tehdy utraceni. Oddný přemýšlela, nemá-li odložit svou hrdost a zavolat Gísliho. Ručil za bezpečnost v jejich areálu, byl zodpovědný a neuvěřitelně obětavý a určitě by ji bez váhání dovedl k jejímu bytu. Jenže neměla chuť vystavit se posměškům svých kolegů za to, že někoho po půlnoci vytáhla z postele jen proto, aby ji kousek doprovodil. Už tak tu nebyla příliš oblíbena. Ne, musí si poradit sama.

Poučili ji, že psi nikoho nenapadnou, nejsou nebezpeční, pokud je člověk nechá na pokoji. Oddný by mohla ten kousek cesty přeběhnout a zmizet ve tmě. Když si pospíší, bude za chvilku ve svém pokoji a v posteli. Vypnula počítač a chystala se vyjít. Dřív než vyšla na chodbu, vyhlédla ještě jednou z okna a viděla, že pes na ni dosud civí. Potom náhle sklonil hlavu, jako by se podivil, že vstala. Nyní už věděl, že chce vyjít ven. Určitě na ni bude čekat přede dveřmi. Jenže tak lstivý přece jen nebyl a zůstal sedět. Oddný právě chtěla stáhnout žaluzie, když to zvíře zavylo tak, že sebou trhla a šňůra od rolety jí vyklouzla z ruky. Slyšela vzdálený štěkot, ale víc ji znepokojil psův náhlý pohyb. Nechala žaluzii vytaženou a spěchala do chodby. Při cestě k východu zhasla světlo v Arnarově kanceláři; v ostatních místnostech byla tma.

V zádveří vklouzla do péřové bundy, která byla v tomhle pekelném počasí nedocenitelná. Při vzpomínce na znetvořený obličej té holčičky sundala z věšáku šálu a pevně si ji omotala kolem hlavy tak, že si nechala otvor jenom pro oči. Pak si natáhla rukavice a vyhledala nejteplejší kožešinové boty. Ty její byly dosud mokré, protože je opět zapomněla otočit, aby proschly. Zatímco pracovala, sníh na nich roztál, takže byly vlhké a studené. Totéž platilo o čepici, která ke všemu spadla na mokrou podlahu. Proto sáhla po jedné z kožešinových čepic na věšáku. Přijde-li ráno do práce brzy, nikdo nebude chybějící věci postrádat. Zastrčila nohavice do vysokých bot a ztěžka se narovnala. Byla zabalená tak, že se mohla sotva hýbat. Nebude snadné prodírat se vichrem. Zhluboka se nadechla a otevřela venkovní dveře. Náhle ji napadlo, že ji ten pes možná chtěl varovat. Že by se neměla bát jeho, ale něčeho docela jiného.

Za všechno zřejmě mohla videonahrávka, ze které se snažila něco vyčíst, ale moc moudrá z toho nebyla. Krátce před večeří kolovala mezi kolegy a ukazovala oba vrtače, Bjarkiho a Halldóra, při různých skopičinách v kuřárně. Oddný nevěděla, kdo to natočil, ale nejspíš tam kameru nainstalovali sami. Jejich blbnutí ji ovšem zajímalo daleko méně než to, co se za oběma „herci“ mihlo za oknem. Na jejich kousky Oddný nebyla zvědavá, takže odkaz, který jí došel e-mailem, podruhé neotevřela a nemohla se kolegů zeptat, co to mohlo být. Byl to jeden z úmyslných gagů těch dvou komediantů? Po večeři se pokoušela zastavit záznam na inkriminovaném místě, aby si ten moment lépe prohlédla, ale spád děje byl příliš rychlý.

Vypadalo to jako nějaký člověk s maskou či jinou podivnou pokrývkou hlavy, a poté co zmizel, zůstala na okenní tabuli červená šmouha. Ať to byl kdokoli, něčím červeným, co držel v ruce, na ni něco načmáral. Ale co? Rychlý pohyb a temně rudé, nepravidelné pruhy tvořily záhadné pozadí pro žerty obou vrtačů. Ráno jí to možná bude připadat docela nevinné, ale v tuto chvíli Oddný toužila po nějakém vysvětlení. Z nevysvětlitelných důvodů se nedokázala přimět zajít do kuřárny a to rudé něco si prohlédnout. Obávala se, že by to mohla být krev.

Mezi dveřmi se Oddný Hildur zhluboka nadechla a zastrčila ruce do hlubokých kapes větrovky. Psa nikde neviděla. Nakonec přece jen vyšla do sněhové vánice.

Kapitola první

18. března 2008

Tóra Gudmundsdóttir odložila stranou seznam právních konzultací za minulý měsíc. Všechno možné, jenom ne inspirativní četba. Bragi, spolumajitel advokátní kanceláře, oba právní čekatelé i ona měli hodně případů, ale většinou byly bezvýznamné a rychle vyřízené. Mandantům to sice bylo milé, ovšem jim to moc nevyneslo. I když peníze nejsou nakonec všechno. Nejzajímavější kauzy byly profesně a časově náročné. Tóra si tiše povzdechla. Hlasitě si vzdychat netroufla z obavy, že by ji některý z právních čekatelů mohl slyšet. Kdyby zjistili, že si Tóra dělá o firmu starosti, mohli by uvažovat o změně místa, a to nesměla v žádném případě připustit. Jen ve dvou s Bragim by provoz kanceláře nikdy nezvládli, natožpak funkci sekretářky. A přestože bylo jen těžko představitelné, že by někdo mohl tuto práci dělat ještě hůř než Bela, Tóra se hrozila toho, že by ji musela zastoupit, a také Bragi by udělal cokoli, jen aby se vyhnul službě u telefonu. Proto se museli se stávající personální situací smířit – s právními čekateli, kteří se zajímali víc o YouTube než o rozsudky nejvyššího soudu, a se sekretářkou Belou, která rovněž surfovala po internetu déle, než se sluší.

Tóra znovu nahlédla do seznamu mandantů a případů: rozvody, insolvence, různé finanční věci. Potom několik dědických záležitostí, žalob o popření otcovství a řádka právních drobností. Tóra zatoužila po nových trestných činech. Ty byly mnohem náročnější než oblast, na niž se Bragi specializoval – rozvody. Protože si ale v tomto oboru udělal dobré jméno, obracelo se na jejich kancelář stále více lidí, když se jejich manželství hroutilo.

Tyto případy byly ovšem leckdy značně skurilní. Tóra měla například jednoho mandanta jménem Trausti, který si chtěl během rozvodu nechat změnit příjmení Traustason, protože ho žena opustila kvůli muži, který se jmenoval jako on. V podstatě to mělo být proveditelné. Věc však zkomplikoval fakt, že mandant se s tím nechtěl spokojit a chtěl změnit i příjmení společných dětí. Šlo mu o to, aby bylo zcela jasné, že otcem dětí je on, a nikoli nový muž v životě jeho ženy. Legislativa upravující osobní jména sice za určitých okolností umožňovala změnit příjmení dětí, ale takovýto případ zákonodárce nepředvídal. Proto nebylo jasné, jak to nakonec dopadne. Tóra považovala za nepravděpodobné, že Trausti, který se nechce jmenovat Trausti, se svou žádostí uspěje, zvláště když jeho žena s tím absolutně nesouhlasí. Poté, co mu Tóra předložila svoje námitky, muž byl ještě neústupnější, a tak se Tóra dala nakonec přemluvit a napsala dopis ministru spravedlnosti. Když ten groteskní dopis podepisovala, byla by si nejraději také změnila jméno. A ani za měsíc ode dne, kdy dopis odeslala, ještě neměla odpověď. Možná úředníci přemítali, zda nejde o nějaký žert.

Ani při Tóřině vlastním rozvodu se ona a její exmanžel Hannes svého času neukázali z té nejlepší stránky. Chyběla jim ovšem fantazie hrdlit se o něco jiného než o světské statky, jako byl televizor s plochou obrazovkou a DVD přehrávač. O změnách jména nikdy neuvažovali. U Traustiho/Traustasona se ale hezky projevil rozdíl mezi Tórou a Bragim, který takové případy miloval. Byl už třicet let ženatý s jednou ženou. Zatímco Tóra měla rozvod za sebou už tak dlouho, že jí mezitím došlo, jak nesnesitelná musela být; využívala každé příležitosti k tomu, aby si stěžovala na Hannesovo nemožné chování. Přirozeně k němu byla nespravedlivá – a on k ní. Přesto však bylo nejrozumnější se rozvést – v tom názoru se nikdy nerozcházeli.

Od té doby se karta obrátila. Tóra navázala trvalý vztah s Matthiasem Reichem z Německa, který přijal místo vedoucího bezpečnostního oddělení v bance Kaupthing. Dosud však spolu nebydleli. On by se tomu nebránil, a tak to záviselo na ní. Tóra se v tu dobu musela pořádně otáčet: obě její děti, Sóley a Gylfi, potřebovaly její plnou pozornost, a pak tu byl ještě její dvouletý vnuk Orri. Tóřiny babičkovské povinnosti ovšem byly podstatně větší, než bývá zvykem. Její syn byl sám téměř ještě dítě, když se svou mladičkou přítelkyní Siggou lehkomyslně prováděl biologické experimenty. Orri toho dosud moc nenamluvil a Tóře pořád říkal máma. Kdo ji neznal, musel se dost divit, neboť to vypadalo, že lehkomyslně nechává svoje starší děti pečovat o to nejmladší a moc se nevzrušuje, když Orri pláče nebo volá mámu. A přitom to bylo jen proto, že se stala příliš brzy babičkou.

Nedalo se říci, že by nechtěla s Matthiasem žít. Považovala ale prostě za pohodlnější tu a tam vklouznout do jiného života, do života, jenž byl čistý a spořádaný, bez špinavých plenek, bez chystání svačinek, které musely být vydatné, a bez hromad prádla před pračkou. V tomto paralelním životě mohla Tóra zajít na oběd do restaurace, na kávu do kavárny a dělat prostě to, nač měla chuť. Tenhle život se točil výlučně kolem ní a Matthiase, dvou dospělých lidí, kteří nechtěli o víkendu vstávat za časného rána a dívat se na kreslené filmy. Tóra si tohoto života užívala jen každý druhý víkend, když se celá její kumpanie přesunula k Hannesovi a jeho nové ženě. Bylo jen málo věcí, které Tóru pobavily víc než předstíraná veselost víkendového papínka, když mu přivezla bandu dětí. Jeho úsměv pohasl, když se Sigga nedávno rozkmotřila se svou matkou a přestěhovala se k Tóře. Gylfiho přítelkyně se totiž nedala odradit a trvala na tom, že i ona pojede k Hannesovi. Ten chtěl samozřejmě protestovat, ale Gylfi se dal slyšet, že pokud tam Sigga není vítaná, neukáže se tam už nikdy ani on. Jeho otec oněměl a o nedostatku místa se rázem přestalo mluvit. Gylfimu bylo osmnáct a nemusel už každý druhý víkend trávit s otcem; tato povinnost pominula přede dvěma roky. Tóra netušila, zda to ví, a upozorňovat ho na to nechtěla, aby se s otcem třeba nepřestal stýkat. A aby se sama mohla občas volně nadechnout.

Tóra se zkusila znovu soustředit na práci – na návrh dohody o rozdělení majetku: dvoupodlažní rodinný domek se měl rozdělit na dva oddělené byty, aby vlastníka nespolkla černá díra úvěru v cizí měně, který v návalu optimismu sjednal v nevhodnou dobu.

Dřív než se do toho ale pustila, zavolal Matthias. Bylo to nezvyklé, obvykle jí během pracovní doby nevolal. Na rozdíl od Tóry byl velmi svědomitý, například kurs islandštiny, do něhož se přihlásil, bral velmi vážně. Zpočátku mu Tóra pomáhala s domácími úkoly a nedokázala odolat pokušení propašovat do nich pár neslušných slov. Matthias ovšem nepovažoval takové žerty za vtipné a její pomoc rázně odmítl, takže se doučování ujala Tóřina dcera Sóley. Té bylo teprve osm a k jakékoli formě vyučování chovala náležitý respekt. Ti dva se stali nejlepšími přáteli a Matthias se velmi brzy domluvil islandsky, třebaže s Tórou spolu nadále hovořili německy.

„Co bys řekla malé zakázce pro banku?“ zeptal se Matthias poté, co se omluvil, že ji ruší v práci.

„Pro banku?“ Banky přece disponují armádou expertů a právníků. „Jaké zakázce?“ Tóra zavřela na monitoru okno s návrhem dohody o dělbě majetku. Jak si má vysvětlit, že po nich něco chce nějaká banka? Armáda jejích právníků se nechce zabývat nějakou nudnou záležitostí?

„Jedná se o záruku plnění,“ odpověděl Matthias. „Banka ručí za jeden důlní podnik, za firmu Bergtaekni. Ta nedodržela hospodářskou smlouvu s jedním britským důlním koncernem. Vypadá to tak, že Britové chtějí využít sjednanou garanci, což by mělo za následek, že banka by musela platit.“ Na chvíli se odmlčel. „Jde o veliký balík peněz, upřímně řečeno o obrovskou sumu – kauce je sjednaná v eurech.“

„Co bych v tom měla udělat? Přimět důlní koncern, aby nežádal svoje peníze?“

Matthias se krátce zasmál. „Ne, v tom bys neměla žádnou šanci. Ti jsou neoblomní. Chtějí obchodovat, ne odpouštět úvěry. I když jim banka garanci vyplatí, budou na tom pořád tratit. Pokoušejí se prostě omezit škody.“

„A co přesně bych tedy měla dělat? Starat se o převod peněz? Potvrdit oprávněnost nároků?“ To by zřejmě byla ještě nudnější záležitost než to rozvodové dělení majetku.

„Ani jedno z toho,“ odvětil Matthias. „Háček je v tom, že Bergtaekni je pozadu za svým časovým plánem a sotva by zpoždění dohnala. Kromě toho jí odpadly některé kapacity a zdá se, že se na tom v dohledné době nic nezmění. Dělníci se nechtějí vrátit na své pracoviště a jejich činnost je natolik specializovaná, že za ně neseženou rychle náhradu. Zamýšlíme tam někoho poslat, aby prověřil situaci a posoudil, zda by banka neměla angažovat jinou firmu.“

„A to může?“ Ačkoli Tóra nějakou zkušenost s obchodním právem měla, hospodářská smlouva na velkou práci se na jejím stole dosud neocitla.

„Ano. Můžu ti hospodářskou smlouvu a podmínky záručního plnění poslat.“

Tóra se zamyslela. „Pochopila jsem správně, že by se tahle zakázka odbývala v cizině?“ Nevadilo by jí na pár dní vypadnout. Zima byla mimořádně studená, a ačkoli byl už březen, jedna sněhová bouře střídala druhou.

„Ano, musela bys cestovat do ciziny.“

Tóra ovšem z Matthaisova hlasu vycítila, že cíl cesty nebude nijak zvlášť atraktivní. Ale v pásmu Gazy, v Iráku, Afghánistánu či jiných válečných oblastech určitě žádný islandský důlní podnik nepůsobí. Tak zlé to tedy nebude. „Čeho se ten projekt týká?“ zeptala se v naději, že půjde třeba o stavbu hotelu v Karibiku. Celou věčnost už neměla příležitost povalovat se ve svých nových bikinách na pláži. Proč by podnik zabývající se výstavbou dolů nemohl rozšířit škálu své činnosti a působit v turistických oblastech…

„Jde o důlní sondy, Tóro. O zkušební vrty a přípravné práce pro těžbu nerostného bohatství firmou Arctic Mining. V Grónsku. Bergtaekni předložila nejvýhodnější nabídku a její lidé jsou už téměř rok na místě. Dosud všechno probíhalo bez problémů. Teď se však něco stalo a tým se rozpadl.“

Grónsko. Jedna z mála zemí, kde je v tuhle roční dobu ještě chladněji a nepřívětivěji než na Islandu. Místo bikinek by tam potřebovala spíš kalhoty z tulení kůže. Tóra spolkla zklamání. „Jsou ti lidi z Bergtaekni ještě v Grónsku?“

„Ne. Až na dva muže, kteří tam pravděpodobně zůstali, jsou opět všichni na Islandu. Vzali si dovolenou, ale nechtějí se tam vrátit.“

„Co myslíš tím, že tam dva muži pravděpodobně zůstali?“

„Nejsou už deset dní k dosažení a neexistuje nikdo, kdo by mohl zjistit, co se stalo. Možná vypadla komunikační technika v táboře, ale dá se to zjistit jen tak, že tam někdo zajede. Pokud se to rozumně vysvětlí, dají se ostatní pracovníci možná přemluvit k návratu. To by bylo pro banku nejlepší řešení.“

„Co se ale mohlo stát? Nemohli ti muži zahynout v nějakém nečase, nebo něco takového?“

„Je to docela možné,“ připustil Matthias. „Něco takového už se stalo. Před půl rokem zmizela z tábora jedna geoložka, docela mladá. Mají ji za mrtvou. V žádném případě ji nenašli. Zřejmě zabloudila v bouři a zmrzla.“

„Ty si myslíš, že se šla projít? V bouři?“

„To nikdo neví. Jednoduše zmizela, ale mohla si sama vzít život. Žije-li člověk tak izolovaně, rychle propadá depresím.“ Tóra mlčela a Matthias rychle dodal: „To ale nemusí mít se zmizením těch dvou mužů nic společného. Ti jsou patrně ještě naživu, třeba zkolabovala vysílačka a nepodařilo se jim uvést ji znovu do provozu. Všechny ostatní možnosti jsou však… spíš negativní. Počasí tam bylo v poslední době podobné jako tady, jenomže horší. To by přežili, jen kdyby byli někde uvnitř. Situace je, jako vždy, vážná, jak pokud jde o oba ty muže, tak o zájmy firmy Bergtaekni, a tím i banky.“

„Nebylo by jednodušší povolat grónskou záchrannou službu nebo policii? Vždyť je to všechno zneklidňující, a pokud se opravdu stalo něco zlého, musejí úřady něco podniknout.“

„Tábor leží v neobydlené oblasti na východním pobřeží. Nablízku je sice malá vesnice, ale žádná policie, a domorodci nejsou ochotni organizovat pro nás ani pro Arctic Mining záchrannou expedici. Jestliže se ti muži otrávili jídlem nebo onemocněli, záleží na každém dni. Nemůžeme čekat, až se v Grónsku rozhýbají.“

„Půjde-li o nějakou chorobu, moc vám nepomůžu,“ podotkla Tóra. „A nejsem si ani jistá, že by se mi tam v takovém případě chtělo.“

„Nejela bys samozřejmě sama. Ve skupině bude také lékař, zkušený záchranář a bývalá pracovnice Bergtaekni, která to tam zná. Dále technik přes informační technologie, který by měl obnovit spojení.“ Matthias se na chvíli odmlčel. „A já.“

„Aha.“ To byl plusový bod. Lokalita byla minusový, zvlášť v zimě. „Kdy bych musela odjet a jak dlouho by to asi trvalo?“

„Odjíždí se zítra ráno. Povětrnostní situace je dobrá – kupodivu.“ Matthias si odkašlal. „Pokusíme se vyřídit to co nejdříve, ale napřed se tam musíme dostat. Počasí hraje samozřejmě velkou roli.“

„Kde budeme nocovat?“ zeptala se Tóra, která už měla zlé tušení. V Grónsku zcela jistě není pětihvězdičkový hotel s karibskou atmosférou.

„V táboře. Pokud tam bude bezpečno. Jestli ne, musíme požádat o ubytování domorodce.“

Tóra se opět zadívala na monitor počítače. Před pěti minutami před ním otupěle seděla a stěžovala si na nudnou práci – a teď je rázem na obzoru malé dobrodružství. Na pár dní se může vytrhnout z nudného stereotypu. Mladí kolegové zkrátka budou muset malinko omezit surfování po internetu. „Dobře. Pojedu s vámi,“ řekla. „Ale nejdřív budu muset zavézt děti k Hannesovi nebo požádat svoji matku, aby je ohlídala.“

„Velkolepé!“ Spokojenost v Matthiasově hlase se nedala přeslechnout. „Můžeme tu záležitost ještě probrat. Měla by ses tu zastavit a promluvit si s odpovědnými osobami. Ta práce je mimořádně dobře placená.“

„Proč nejede nikdo z vašich právníků?“

„Mají právě plno jiných úkolů a tenhle je moc nezajímá. Kromě toho se na něj ani moc nehodí. Tou nejsprávnější osobou jsi ty!“

Tóra netušila, proč si to myslí. Nebyla příliš dobrou lyžařkou ani horolezkyní a neholdovala ani turistickým aktivitám s výjimkou krátkých procházek při hezkém počasí. „Ach, a co ti muži, co se nehlásí?“ vrátila se k tomu, co řekl prve. „Myslíš si, že jsou mrtví?“

Matthias si slyšitelně povzdechl. „Jeden možná, doufejme, že oba ne.“

„Jak to míníš?“

„Jednomu pracovníkovi z Bergtaekni tady na Islandu se nedávno podařilo dostat se do interní sítě firmy. Další pokusy byly od té doby neúspěšné. Zpočátku tedy jisté spojení fungovalo, ale to je nyní úplně přerušené. V každém případě prošel poslední údaje a narazil na něco velmi podivného: na videozáznam, který byl uložen v době, kdy už tým opustil tábor. Ten člověk ho stáhl a poslal svému kolegovi. A ten mail je hlavním důvodem, proč se pracovníci zdráhají vrátit do Grónska.“

„Jak to?“

„Zdá se, že jeden z těch dvou je dosud na živu. Kdosi v tom místě je každopádně velice čilý. Proto má ta věc nejvyšší prioritu.“

„Co na té videonahrávce bylo?“ vyptávala se Tóra.

„Nejlepší bude, když ti ji pošlu. Dá se to těžko popsat. Chceš to ale opravdu vidět? Není to nic pro slabé nervy.“

Tóra samozřejmě chtěla, a to co nejrychleji. Ukončila rozhovor a nyní netrpělivě čekala na Matthiasův mail s přílohou, jejíž název sestával z nesrozumitelné řady čísel. Nemohlo to být datum a čísla byla zřejmě automaticky zadána kamerou. Klikla na ně pravým tlačítkem myši, podívala se na datum a zjistila, že nahrávka byla pořízena před čtyřmi dny, 13. března krátce před půlnocí.

Kapitola druhá

18. března 2008

Videozáznam byl krátký, ale působivý. Tóře trvalo dost dlouho, než pochopila, co v něm vůbec vidí. Měl mizernou kvalitu a velmi malý formát. Když se pokusila obraz zvětšit, byl tak hrubě zrnitý, že bylo ještě těžší poznat, co vlastně zachycuje. Zvuk byl doprovázen nepřestávajícím tichým šumem. Kdyby šlo o Policii Miami, nebyl by problém zvuk vylepšit, ale její kancelář bohužel nebyla nutnou kriminální technikou vybavena. Což byla škoda, protože to, co šum činil téměř nesrozumitelným, znělo zajímavě. Záznam byl pořízen někde uvnitř, ale nedalo se zjistit v jaké místnosti, protože kamera se silně třásla. Zpočátku se objevil regál s knihami, pak nějaká židle a hned potom následoval záběr na potřísněnou podlahu. Tato perspektiva se až do konce téměř nezměnila. Kromě podlahy byly vidět dvě holeně a chodidla. Ten, komu nohy patřily, seděl na podlaze, což už samo o sobě bylo podivné. Vypadalo to, že se vůbec nepohybuje, a to bylo zarážející. Podle obutí se dalo usoudit, že nejde o žádný společenský večírek. Na nohou měl tlusté islandské vlněné ponožky a staromódní domácí boty, v jakých se na večírky určitě nechodí. Zachycená osoba měla džíny a seděla či ležela na podlaze, s nohama nataženýma a chodidly vytočenými od sebe. Tóra měla dojem, že je to muž, ačkoli nemohla přesně říci, proč tak soudí, jelikož velikost nohou a bot se nedala odhadnout.

Během tří minut a dvaadvaceti vteřin trvání nahrávky sebou nohy čtyřikrát nepřirozeně cukly. Pokaždé když k tomu došlo, přehlušilo šum jakési syčení a skončilo tlumeným úderem. Pak sebou nohy škubly, na obrazovce se krátce objevilo temné mrholení a zase zmizelo. Tóra byla několik let nucena sledovat se svým synem Gylfim horory. Proto si tu scénu interpretovala v nejhorších barvách. Zdálo se jí, že buď tu někdo sekerou čtvrtí mrtvolu, nebo někoho ubíjí těžkým předmětem. O to druhé ale asi nešlo, protože nebylo slyšet žádné výkřiky bolesti. Jen to syčení, úder – a zvláštní dětské broukání. Tóra poznala melodii, ale slovům nerozuměla. Buď si to dítě jen tak něco prozpěvovalo, anebo tuhle řeč Tóra nikdy neslyšela. Sáhla po telefonu a vytočila provolbu svého kolegy Bragiho. „Můžeš sem na chvíli zaskočit?“ Tóra sevřela víčka a nechala nahrávku běžet potřetí. „Potřebovala bych, aby ses na něco mrkl.“ Zastavila přehrávání, opřela se o opěradlo židle a přemýšlela. Patrně se dopustila chyby, neměla s tou cestou souhlasit, ale co, pořád ještě může couvnout. Těkala pohledem po písemných podkladech, které se vršily na jejím stole, a viděla, že papír se žádostí o změnu jména leží na vršku hromádky. Potom sklouzla pohledem opět k monitoru. Z toho videozáznamu bylo jasné, že grónský případ představuje opravdu docela jiný kalibr.

„Co se děje?“ zeptal se Bragi zvědavě, když v plné parádě stanul ve dveřích. Byl značně vysoký, s přibývajícími roky stále více připomínal medvěda a nosil tmavý oblek s kravatou. Patřil ke generaci advokátů, kteří vidí v ležérním oblékání ostudu svého stavu. Jeho zásady nebyly ovšem tak přísné, aby si nedovolil trochu povolit uzel kravaty a nechat nejhornější knoflíček košile rozepnutý, čímž jeho důstojnost poněkud utrpěla.

„Podívej se, prosím tě, na tohle.“ Tóra ukázala na monitor. „A pak mi řekni, co o tom soudíš.“ Pustila video od začátku a odsunula se i s pojízdnou židlí stranou, aby Bragi lépe viděl. Měl slabost pro podivné případy. Počkala, až scéna skončí a dětský hlas zmlkne. „No? Co tomu říkáš?“

Bragimu zablýsklo v očích. „Má-li to být rozvodový případ, pak ho hned beru.“ Sáhl po myši, aby si to pustil ještě jednou. „To je pěkně šílený!“

Tóra ho přibrzdila, řekla mu o Matthiasově nabídce a o vzniku videonahrávky. Bragiho úsměv zmizel ve chvíli, kdy zjistil, že vážně nejde o manželskou válku. „Co si myslíš, že to je, Bragi?“

„V nejlepším případě ublížení na zdraví. V nejhorším vražda.“

„Já si to myslím taky. Měla bych tu zakázku radši odmítnout. Co když to bylo natočené právě v tom grónském táboře?“

„Nepouštěl bych se do velkých spekulací.“ Bragi poplácal Tóru po rameni. „To se dalo natočit kdekoli. Dokonce v nějakém fitcentru.“

„Pochybuju, že někdo chodí do fitcentra v bačkorách. Jaké cvičení by to mohlo podle tebe být?“

„Bůh ví. Jsou věci mezi nebem a zemí… Dělal jsem jeden rozvod, jehož příčinou byla právě jedna posilovna. Manžel se plně věnoval svému tělu, a ženu i děti zanedbával. Nedivil bych se, kdyby i tenhle idiot podstupoval drastická cvičení, aby zlepšil svoji svalovou nedostatečnost.“

„Svalovou hmotu,“ opravila ho automaticky Tóra.

„To jsem chtěl říct.“ Bragi jí pohlédl do očí. „Na celé věci je nejdůležitější to, že se tím můžeme zviditelnit v bankách. Jinak budou mít práci jen pro vlastní právníky nebo velké advokátní kanceláře. Mohlo by to pro nás znamenat začátek lukrativního obchodního vztahu, nemluvě o změně, kterou by sis tak ráda dopřála.“

Tóra zamyšleně přikývla. Přirozeně by to pro jejich kancelář mohlo být výhodné, jenže jí se spíš zdálo, že právníkům oné banky se nechce cestoval do Grónska, takže místo hromady budoucích zakázek to bude ojedinělý případ. Kdyby se to dalo vyřídit v dobře vytopené kanceláři, dopadlo by to zcela jinak. Na druhé straně se nad islandským hospodářstvím stahovala černá mračna, a třebaže Tóra události ve finančním světě příliš nesledovala, zaslechla zvěsti o útoku zahraničního kapitálu na islandskou korunu a o povážlivé situaci některých islandských koncernů. Všichni teď měli plnou pusu pojmů, jimž před měsícem nikdo nerozuměl, jako třeba „bianko nákup“ či „meziodvětvové kapitálové propojení“. Mnohé svědčilo o tom, že nastávají krušné časy a ty většinou přinášejí plno práce pro právníky, především v oblasti vymáhání pohledávek. Ačkoli Tóra považovala takovou práci za víc než marnou, bylo velmi pravděpodobné, že ještě bude ráda, když takovou zakázku dostane, až se hospodářství začne opravdu hroutit. „Rozmyslím si to, Bragi.“ Nejspíš jde o nějakou internetovou pitominku, která nemá s pracovníky Bergtaekni nic společného. „Nejlepší bude, když si nejprve opatřím důkladnější informace o té zakázce, a pokud je na té nahrávce opravdu to, co si oba myslíme, pak to bezpochyby nepatří do sféry naší působnosti a musí se tím zabývat policie.“

„Grónská policie? To bys mohla právě tak dobře pověřit vyšetřováním nějaký sportovní klub. Každý přece ví, jak děsné poměry tam panují. A to všude, nejen u policie.“

Slovo děsné často užívala i Tóřina matka, když byla deprimovaná, a Tóra se musela ušklíbnout. „V každém případě je třeba informovat zdejší policii a ta se může spojit se svými kolegy v děsném Grónsku.“

Bragi vykulil oči. „Poslyš,“ zvolal euforicky, „musíš s sebou vzít Belu. Bude na tebe dávat pozor a my se tady bez ní nějakou dobu obejdeme. V Grónsku číhají všemožná nebezpečí.“

Bela by ovšem ve skutečnosti spíš přispěla k tomu, aby Tóra skončila v tlamě nějakého ledního medvěda, než aby ji chránila. „Matthias jede také, nebudu tedy v žádném nebezpečí.“ Tóra se rozpačitě usmála. „Belu opravdu nepotřebuju. Tedy pokud vůbec pojedu.“

„Ale ano, moje milá, pojedeš a Bela s tebou!“ Bragi byl svou ideou očividně nadšený. „Víš, jaké to má výhody, když tu není? Vyřídím mnohem víc věcí, nehledě na to, jak se mi uleví.“

„Pro Belu už není v letadle místo,“ namítla Tóra. „A ty před ni přece můžeš postavit paraván, abys ji neviděl. Už jsi o tom jednou uvažoval.“ Vstala. „A já se teď půjdu pobavit s bankéřem.“

„Tak co?“ zeptal se Matthias napjatě, když doprovázel Tóru k východu z banky. „Co uděláš?“

„Asi to přijmu. I když si tím pořád nejsem zcela jistá,“ odpověděla Tóra. Z bankéře se vyklubal mladý štíhlý muž, který voněl vodou po holení tak silně, že se Tóra musela ovládnout, aby si během rozhovoru neucpávala nos. Usoudila, že si záměrně počíná tak marnotratně, neboť se mu při stisku potila ruka a působil přehnaně nervózně. Z jeho slov se dalo postřehnout, že jeho budoucnost v bance visí na stejně tenkém vlásku jako bankovní kauce. Kdyby banka musela platit, mohl by se poroučet. Ta záležitost měla dalekosáhlé důsledky, neboť banka vkládala do dolu v Grónsku velké naděje. Počítalo se s tím, že bude zásobován z Islandu, neboť nejbližší místo s letištěm byl Ísafjördur. Tím by se přímo i nepřímo vytvořila nová pracovní místa. Počáteční potíže ovšem nijak nepřispěly k důvěře velkokoncernu. Mladý muž byl velmi vstřícný a Tóra byla ráda, že o situaci informoval policii a vyzval ji, aby do šetření zapojila grónské úřady. Zájmy banky nechávaly úřady netečné a totéž se dalo říci o grónské policii. Cílem cesty bylo vysondovat stav věcí a omezit škody, pokud dojde na lámání chleba a smlouva s Bergtaekni se bude muset vypovědět. Je třeba posoudit vybavení důlního podniku a stav zkušebních vrtů, aby banka v případě potřeby mohla najmout jinou firmu, nebo přesvědčit pracovníky Bergtaekni, aby se vrátili do tábora. V týmu vypukla panika a ta se utiší, jen převládne-li opět rozum. Pokud se na pracovišti skutečně stalo něco neobvyklého, musejí se shromáždit odpovídající důkazy. Tím by mohla banka později prokázat, že šlo o mimořádné okolnosti. O zásah vyšší moci.

Při tomto pojmu Tóra nastražila uši. „Vyšší moc“ znamenala, že smluvní partner by se mohl vyvázat ze svých povinností, neboť svůj závazek nemohl splnit kvůli nepředvídatelným okolnostem. Tóra velmi dobře věděla, že v Grónsku nezuří žádná válka, a neslyšela ani o přírodních katastrofách či stávkách. Zločin však mohl být za působení vyšší moci považován, což by výmluvně dosvědčila ta videonahrávka. Dostatečný důvod k napínavému právnímu výkladu. Není tohle snad přesně to, co si Tóra ráno přála? Náročný úkol, při němž nehrozí nebezpečí, že svému mandantovi během konzultace hodí z nudy pero na hlavu.

„Pojedu s vámi, Matthiasi.“

„Jakou barvu mají Gróňani?“ zeptala se Sóley zívajíc. Ležela v posteli a měla už dávno spát, ale vzhledem k nastávající Tóřině cestě se shodly na prodloužení večerky. Tóra políbila dceru na její blonďatou kštici.

„Přesně tutéž jako my, drahoušku. Určitě ne zelenou, jestli si to myslíš.“

„Mami!“ odfrkla Sóley uraženě. „To přece vím! Myslím, jestli třeba nejsou žlutí jako Číňani.“

„Číňané jsou právě tak málo žlutí jako konzervativci modří,“ pravila Tóra a uhladila růžovou pokrývku.

„Cože?“ Sóley se nevyznala v politice o nic lépe než jiné osmileté slečny.

Tóra se usmála. „Budeš u táty hodná, zatímco budu pryč, slibuješ?“

„Jo, když mi přivezeš něco hezkýho,“ odpověděla Sóley a ušklíbla se. „A něco sladkýho!“

„Něco ti určitě přivezu. Třeba malého ledního medvídka.“

„No fajn!“ vykřikla Sóley nadšeně. „Ale živýho.“

„Myslím takového,“ uvedla to na pravou míru Tóra a pohladila jednoho z plyšových míšů, kteří leželi na posteli. „Už je moc hodin. Teď musíš opravdu spát.“

„Nějakého pejska,“ zaprosila Sóley a popadla matku za ruku, jenže ta už ze zvyku zavrtěla hlavou. Sóley nejméně jednou denně žebronila, že by chtěla psa nebo kočku. „Proč to nejde? Gylfi si opatřil bejby – tak proč já nesmím mít pejska nebo kočičku?“

„Dobrou noc.“ Tóra se zvedla z pelesti. „Ráno vstaneme společně, ty půjdeš do školy a já na letiště. Až budeš u táty, pokusím se ti zavolat, ale nemůžu slíbit, že to půjde.“ Předem pak odpověděla na otázku, která by jistě následovala. „V Grónsku existují telefony, ale nevím jistě, jestli tam, kam jedeme, fungují.“

Potom v růžovém pokojíčku zhasla a chvíli pozorovala dohasínající oči plyšových medvídků. Pak se odebrala do garáže. Matthias jí doporučil, aby si vzala batoh, ale žádný neměla – tak musí posloužit kufr. Mnohem těžší bylo rozhodnout, co má zabalit. Nikdo jí nemohl říct, jak dlouho v Grónsku zůstanou a jaké podmínky tam najdou. Musí tedy vybírat tak, aby měla všeho dost. Když se ozval zvonek od domovního vchodu, musela přípravy na cestu odsunout. Venku stála její kamarádka Gugga, šklebila se a mávala lahví bílého vína. „Musíš mě pustit dál,“ vykřikovala, jako by Tóra svým hostům běžně zavírala dveře před nosem. „Koupila jsem si nové auto a to se musí oslavit!“ Tóru napadlo plno možností, jak se dá koupě auta oslavit i bez alkoholu, ale statečně se taky zašklebila. Věděla přesně, že nové vozidlo bude zatíženo pořádně vysokou půjčkou a po šesti měsících se Gugga znovu s lahví objeví přede dveřmi, aby zapila starosti s horou dluhů i auto, které jí zabavil exekutor. Někdy zkrátka člověk musí žít jen přítomnou chvílí a bavit se ve stylu Ludvíka XIV. Ten by si byl určitě taky kupoval auta na úvěr, kdyby bylo v jeho době něco takového možné.

Tóra se tak k balení dostala teprve poté, co Gugga v pokročilou hodinu odjela domů taxíkem. V okamžení měla v kufru všechno potřebné dvakrát, a když si šla lehnout úplně vyčerpaná zavíráním přecpaného kufru, při nejlepší vůli si nemohla vzpomenout, co všechno do něj vlastně nacpala.

Kapitola třetí

19. března 2008

Káva na reykjavíckém letišti byla vynikající, ačkoli nenesla honosný název, ale jmenovala se prostě jen káva a nebyla připravovaná vnablýskaném chromovaném přístroji, který ve chvíli, kdy káva teče do šálku, chrlí páru jako nějaká lokomotiva. Nalévali ji ze staromódní konvice, která stála na ohřívací plotýnce a ksešlému letišti se perfektně hodila. Něco takového se ve městě sotva našlo, všude se prosadily elegantní automatické kávovary. Jeden takový dostala dokonce od rodičů kVánocům. Ještě týž večer si uvařila vydatnou dávku kávy, aniž si uvědomila, že bude mnohem silnější než ta, kterou obvykle pije. Celou noc pak nemohla usnout a dokonce nebyla vůbec schopna zavřít oči. Od té doby sedal na kávovar prach. Nyní by ovšem proti dvojitému espressu ztakového strojku nic nenamítala. Hrozilo, že se jí rozskočí hlava, a nadměrná dávka kofeinu by jí určitě prospěla.

„Proč sis nevzala krosnu?“ rýpl si Matthias sedící včekárně vedle ní. „Vždyť jsem ti to ještě zvlášť připomínal.“

„Není to jedno?“ Tóra odsunula prázdný šálek. „Kufr má kolečka. Dokonce čtyři.“ Navykla si na něj, protože ho mohla tahat za sebou a měla ho jako dobře vychovaného psa pořád u nohy.

„Se jmény mám trochu potíž, ale vím, kdo je kdo,“ řekl Matthias. „Není nás moc, takže se rychle se všemi seznámíš.“

„Viděla tu nahrávku?“

„Ano? Kdo?“

Table of Contents

Prolog

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí