Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Tasha Boyd

Francouzská lekce

Z anglického originálu Broken French,
vydaného pod značkou Natasha Boyd, LLC,
v USA v roce 2021, přeložila Veronika Lásková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401, fax: +420 234 264 400
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 8533. publikaci.

Redakce Jana Žofková
Korektura Kateřina Hájková
Odpovědná redaktorka Karolína Stránská
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Alena Benešová
Obálka Hana D. Benešová
Tisk CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

Broken French © 2021 by Natasha Boyd, writing as Tasha Boyd
Published by Natasha Boyd, LLC
Translation © Veronika Lásková, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Graphic Design © Hana D. Benešová, 2022

All rights reserved

ISBN 987-80-7625-662-0 (ePub)
ISBN 987-80-7625-661-3 (pdf)
ISBN 987-80-7625-230-1 (print)

Pro všechny,
kteří se rozhodli dát lásce druhou šanci.

Kapitola první

JOSIE

Charleston, Jižní Karolína, USA

Přetáhla jsem si polštář přes hlavu, abych neslyšela neodbytné pípání budíku, který se časně ráno rozezněl za tenkou příčkou našeho bytu v centru Charlestonu. Když to nepomohlo, odhodila jsem polštář a rozespale zamžikala. „Tabitho!“ zaúpěla jsem. „Proč?“

Místo odpovědi jsem zaslechla hukot a drnčení letitých trubek, kterými proudila voda do sprchy ve společné koupelně na druhé straně chodby. Tabi nejspíš zapomněla vypnout budík. Naštěstí si dnes stejně musím přivstat. Čeká mě totiž velký den. Nahmatala jsem telefon a zamžourala na displej. Přestože obvykle tak brzy nevstávám, už jsem měla dva nepřijaté hovory od mámy. Byla z té mé dnešní prezentace přinejmenším stejně nervózní jako já a své rozrušení přenášela bezděčně i na mě. Mohla jsem jí stokrát opakovat: „To zvládnu, mami,“ ale její mateřskou starostlivost to nijak neutišilo.

Prošla jsem po špičkách do miniaturní kuchyně a s úlevou zjistila, že Tabi už postavila na kávu. Mámě zavolám hned, jak budu schopná jasně přemýšlet. Proud vody ve sprše ustal, a zatímco jsem nalévala kávu, bylo odtamtud slyšet přehrabování v toaletní tašce a vzápětí se rozhučel fén. Asi má schůzku s nějakým lepším klientem. Cosi břinklo o podlahu a Tabi tlumeně zaklela. Nalila jsem kávu do dalšího hrnku a zaťukala na dveře koupelny. „Jak to, že sis dala budíka na sedmou? Copak to máš za klienta?“

Kamarádka otevřela, vykoukla ven a její snědá pleť přímo zářila svěžestí. „Kafe? Josie, ty jsi boží.“

„Není zač.“ Podala jsem jí hrnek a opřela se o zárubeň.

„Ta holka, co jsem měla domluvenou ve Francii, mi včera cukla. Tři dny předtím, než měla nastoupit! Za chvíli mě čeká videohovor s rodinou. Teda vlastně s tatínkem. Je to svobodný táta. Děsný pracháč. Nechutně zazobaný Francouz, a nejspíš bude chtít vrátit peníze.“ Nešťastně se zašklebila.

„A ty se takhle šlechtíš proč? Aby si to rozmyslel? A pozval tě na rande?“

„Ale no tak!“ zaprotestovala s úsměvem. „Přece abych působila profesionálně.“

Zasmála jsem se. „Jasně.“ Nebylo žádným tajemstvím, že Tabitha, která prostřednictvím vlastní agentury nabízí boháčům a celebritám exkluzivní, důkladně prověřené chůvy, se hodlá sama jednou šťastně provdat. A svobodný tatínek by do jejích plánů krásně zapadal. Přála si rozjet úspěšný podnik a založit rodinu – v tomto pořadí. První metu zvládla během pouhých pár let po promoci.

„Nech toho, Josie,“ obrátila v žertu oči v sloup. „Myslela jsem, že mu najdu nějakou náhradní chůvu, jenže teď zrovna žádnou volnou nemám – je to úplně na poslední chvíli. Asi budu muset tatínka i dcerušku zklamat. Zeptám se Meredith, jestli o někom neví, až se probudí. A vydrž, za chvíli budu hotová.“

„Fajn. Já dneska taky potřebuju vypadat profesionálně.“

„To ty vypadáš vždycky.“ Při těch slovech se obrátila k zrcadlu, aby si nanesla řasenku. „Určitě to dopadne skvěle. Sama víš, že to povýšení máš v kapse. Vždyť jsi tomu věnovala spoustu práce a času a podle toho, co jsi mi ukazovala, máš ze všech nejlepší návrhy. Nevím, jak by starý Charleston vypadal, kdybys nepečovala o jeho kouzlo.“

„Ha, ha.“

„Ale vážně! Náhodou se o tobě včera mluvilo. Chystala jsem se ti o tom říct. Byla jsem zrovna v bance a nějaký důležitý chlápek je tam chválil, jak pěkně zrenovovali budovu včetně historických prvků, no a šéf pobočky mu povídá, že to dělala vaše firma. A to víš, že jsem do toho hned skočila a pověděla jim o tobě, jaká jsi nadaná mladá architektka.“

„Ne!“

„To si piš. Proč by měl všechnu smetanu slíznout tvůj chlípný šéf, co slaví úspěchy díky tvým projektům?“

„Ale takhle to v prestižních firmách prostě chodí. Pracujeme jako tým. A mimochodem můj šéf je fajn. Sprosťák je akorát pan Tate, ten druhý partner.“ Ten projekt mě strašně bavil. Poslední dobou jsme ale dělali hlavně novostavby.

Otevřela pouzdro s nalepovacími řasami, které používala vždycky na videokonference. „Už proto bys měla mít na dveřích vlastní jmenovku. Abys trochu zlepšila kulturu na pracovišti.“

„Naše síla je v tom, že pracujeme všichni společně,“ odříkala jsem firemní motto. „A jmenovka na dveřích? Tak to prr. Chci, aby mě povýšili, ne koupit podíl ve firmě a stát se partnerkou. Na to ještě hned tak mít nebudu.“

„Já vím, brouku. Tohle splácení školnýho nás všechny zničí. Ale myslím to vážně, jsi nejlepší z mladých architektů, co mají. Neříkej mi, že ten rozmazlenej Tateův synovec má třeba jen ždibec tvýho talentu.“

Sklonila jsem se nad hrnek s kávou, abych skryla úšklebek nad tím, jak přesně vystihla Jasona – naši nejnovější posilu. „Nechci nikoho pomlouvat. A vůbec, hoď sebou, krasavice. Potřebuju se ještě vysprchovat.“

Odfrkla si, nanesla na rty trochu lesku a výsledek ze všech stran zhodnotila v zrcadle.

„Vypadáš skvěle,“ ujistila jsem ji.

Vykročila ze dveří a ukázala na mě prstem. „Tu jmenovku budeš mít na dveřích co nevidět. Ale když tě teď aspoň povýší, mohly bychom se třeba přestěhovat do tý nový budovy u přístavu, abychom konečně měly pěknej výhled.“

Z našeho velkého okna v obýváku bylo vidět dlážděnou uličku a cihlovou zeď protější řady domů. Náhodou to byla moc pěkná cihlová zeď. Stovky let stará, zdobená pamětními destičkami připomínajícími dávná zemětřesení. Přece jen to však byla zeď. Výhled na moře by byl lepší.

Usmála jsem se. „Díky za povzbuzení. Výhled bych rozhodně brala, jen mě nezkoušej lákat na přístav – víš, jak nesnáším lodě.“

Tabi se zavřela ve svém pokoji, ale za okamžik znovu vykoukla: „Nesnášíš plavby na lodi. Výhled na lodě je něco úplně jinýho.“

„To je fakt,“ připustila jsem se smíchem.

Rychle jsem vlezla do sprchy a stáhla si gumičkou vlasy, které jsem si naštěstí prozíravě umyla a vyfoukala už včera večer.

Meredith, Tabitha a já jsme spolu začaly bydlet hned po vysoké. Mně tenkrát zbývalo dokončit rok postgraduálního studia na architektuře, zato Tabitě už slušně vynášela agentura, kterou stačila založit ještě na koleji, a Meredith zrovna s pomocí příbuzných rozjížděla malou investiční firmu. Měly jsme štěstí, že jsme natrefily právě na tenhle byt v horním patře přestavěného řadového domku v centru Charlestonu. Nacházel se přímo v historické čtvrti. A já staré město zbožňovala. Přímo před nosem jsme měly skvělé jižanské restaurace i překrásnou architekturu, takže jsme mohly nasávat historii města plnými doušky. A když jsme si chtěly s kamarádkami zajít večer někam zatancovat a popíjet martini, stačilo udělat pár kroků. Zároveň jsme se ale dost tísnily a pořád nám musela stačit dohromady jediná koupelna. Po čtyřech letech si už obě moje spolubydlící mohly dovolit lepší bydlení, jenže já stále splácela půjčku na školné, a navíc jsem byla odhodlaná ušetřit každý dolar, abych jednoho dne odkoupila podíl ve firmě. Umínila jsem si, že se stanu nejmladší partnerkou v našem městě. Nejdřív ale musím získat lepší postavení a vyšší plat. Pak se můžeme bavit o stěhování.

Pracovala jsem pořád pro tutéž firmu, u které jsem byla na praxi už jako studentka. Meredith s Tabithou se mě pokoušely přesvědčit, abych se porozhlédla i jinde. Prý mě brzdí jenom můj odpor ke změnám. Já si však zakládala na své neochvějné loajalitě.

Umyla jsem se v rekordním čase, a jakmile jsem vyšla z koupelny, uvědomila jsem si, že Meredith dosud nevstala. Včera večer měla ukrutné křeče v břiše, a tak zřejmě dospává špatnou noc. Nalila jsem jí kávu do malé termosky, přidala pár kapek její oblíbené vanilkové smetany a vstoupila po špičkách k ní do pokoje. Na posteli byl vidět kopec růžové peřiny, zpod nějž vykukovaly prameny melírovaných vlasů. Položila jsem kávu na noční stolek, aby ji po probuzení hned našla.

Během dvaceti minut jsem se nalíčila a přejela si žehličkou vlnité vlasy, které jinak ve vlhkém charlestonském podnebí nedržely tvar. Oblékla jsem si úzkou tmavě modrou sukni, k tomu světle modrou lněnou halenku a zastrčila si do tašky nejpohodlnější lodičky na podpatku. Štvalo mě zastaralé pravidlo, podle nějž ženy musejí chodit do práce v sukni. Jak absurdní v dnešní době! Zvlášť když musíme chodit i na staveniště. Jelikož jsem ale pracovala pro velmi prestižní firmu, nestěžovala jsem si.

Odnesla jsem si kabelku a tubusy s nejnovějšími nákresy do kuchyně, abych se mohla pustit do přípravy snídaně. Konečně vyšlo slunce: jeho zlaté paprsky zalily uličku za oknem a přes okenní skla i naši odřenou pohovku zakrytou přehozem.

„Hele, pojďme si dneska večer s holkama někam vyrazit,“ zamrkala na mě Tabitha přes okraj notebooku. „Už jsem nikde nebyla, ani nepamatuju. Řekni i Barbaře od vás z práce. Oslavíme tvoje povýšení a to, že jsem přežila ten dnešní videohovor. Ale moment. Nechtěla tě Mer dát dohromady s tím novým chlápkem od nich z práce?“

Obrátila jsem oči v sloup. „Jo. S Jedem, nebo jak se jmenuje.“

„Cože? On se jmenuje Jed? Tak to nic. S takovým frajírkem se nezahazuj.“

Zasmála jsem se. „Nemůžeš přece člověka soudit podle jména.“

„Ale můžu. Jen si nemysli. Taky bys přece nechodila například s Adolfem, ne? A vůbec,“ pokračovala svým obvyklým překotným tempem a živě při tom gestikulovala, „k tobě by se hodilo nějaký cizokrajný, exotický jméno. Josephine a… Xavier. To zní dobře.“ Vyslovila to Kza-vi-jé.

„Kdo to proboha je ten Xavier?“ podivila jsem se, zatímco jsem si do misky s granolou nandávala jogurt.

„Ten nechutně bohatý Francouz, co s ním budu dneska mluvit. To jméno je prostě… ach. Samozřejmě neříkám, že to musí být zrovna on, ale někdo s takovým jménem. Ačkoli je to teda krásný chlap. Jmenuješ se jako královna. Tak si musíš najít někoho se vznešeným jménem. Chápeš.“

S úsměvem jsem zavrtěla hlavou. „Ty jsi teda vtipná. Navíc mám dojem, že Josephine nebyla královna, ale císařovna. Ale pořád lepší tahle posedlost jmény, než když jsi na vejšce zkoušela párovat lidi podle horoskopů.“

„Hele, to náhodou funguje.“

Tabi zapadla zpátky do svého pokoje a já konečně zavolala mámě.

„Čau, mami.“

„Josephine! Už jsem se bála, že mi zapomeneš zavolat, než půjdeš do práce.“ V jejím tónu se mísila úleva, výčitky a pořádná dávka citového vydírání. Typická máma.

Zhluboka jsem se nadechla. „Neboj. Jen jsem se musela vysprchovat a obléct. A brnknu ti pak hned po tom jednání.“

„Jsem na tebe hrozně pyšná, holčičko moje. Možná to často neříkám, ale teď ti to musím zdůraznit. Potom, co Nicolas…“ zajíkla se. „No, prostě jsem ráda, že tu naše jméno bude mít zase trochu lepší zvuk. A tvůj tatínek, ať odpočívá v pokoji, je na tebe určitě taky hrdý. To vím jistě.“

„Díky. Ale mami, partnerka ze mě zatím nebude. Na to si ještě pár let počkám. Není kam spěchat.“

„Ale tak jsem to nemyslela.“

„Já vím,“ odpověděla jsem popravdě.

„Hodně štěstí, holčičko.“

„Díky. Mám tě moc ráda, mami.“

Zavěsily jsme, zhltla jsem granolu, vyčistila si zuby, nanesla si na rty lesk a vyrazila.

Ulice se teprve probouzely. Metaři končili směnu a popelářská auta odvážela ze zadních uliček za bary a restauracemi pytle s odpadky a láhve z uplynulé noci.

Zastavila jsem se ve své oblíbené kavárně u Armanda na espresso se smetanou. Podávali ho v maličkém papírovém kelímku, který představoval přesně takovou koncentrovanou dávku energie, jakou jsem pro dnešní den potřebovala. Odbočila jsem na East Bay Street, kde mě do nosu udeřil závan vlhkého vzduchu od moře a z okolních mokřadů, a prošla jsem kolem Duhových domků – barevné historické zástavby stojící naproti sídlu Charlestonské historické nadace a Jachtařského klubu. Zamávala jsem na protější chodník Sylvii, mé známé Francouzce, která pracovala v jachtovém showroomu na King Street. Téměř každé ráno jsme se potkávaly u Armanda a tu a tam jsme prohodily pár slov.

Konečně jsem dorazila k proskleným dveřím firmy Donovan and Tate, FAIA, CPBD, NSPE, jednoho z nejvyhlášenějších architektonických studií v Charlestonu. S rukou na nerezové liště, která sloužila jako klika, jsem se na chvíli zarazila a vzpomněla si na rozhovor s mámou. Nebýt její neochvějné víry v moje schopnosti, nikdy bych to za tak krátkou dobu nedotáhla takhle daleko. Pomáhalo mi i vědomí, že to všechno vlastně dělám kvůli tátovi. Jednou se snad na téhle ceduli objeví ještě třetí jméno. Moje. Byla jsem v sedmém nebi, když mě sem po promoci pozvali na pohovor, a když mi pak tahle věhlasná firma dokonce nabídla, že si u ní můžu odbýt tříletou praxi před atestací, bez váhání jsem kývla. Architektura mě zajímala odmalička, už když mě táta brával na dlouhé nedělní procházky po městě a ukazoval mi na budovách nejrůznější detaily, jež prozrazovaly ten či onen styl.

Navíc se mi značně ulevilo, že mi během praxe přidělili jako dozor z obou partnerů právě pana Donovana. Panovala zřejmě nepsaná dohoda, že pan Tate se k nezkušeným mladým dívkám nemá přibližovat. Zato na jeho společníka Donovana jsem se mohla spolehnout. Respektoval mou práci a častokrát se postaral, aby moje nápady byly patřičně vidět. Přesto ve mně už několik týdnů hlodal nepříjemný pocit ohledně Tateova synovce Jasona, který k nám nastoupil hned poté, co se přistěhoval z Virginie. Ale ne. Jason přece nemá zdaleka tolik zkušeností s předpisy památkové péče a rekonstrukcemi jako já. Vždycky odevzdává monstrózní návrhy prosklených betonových staveb, které by se hodily spíš na velkoměstské bytovky než do noblesně elegantního stylu, který si Charleston zoufale snaží udržet. Jsem lepší a zkušenější než on, a až dnes šéfové uvidí moje návrhy, nepochybně mě jmenují vedoucí architektkou.

Vtom mi zapípal telefon. Psala Meredith.

Mrzí mě, že jsem tě ráno propásla. Prý se jde večer kalit. Jsem pro. Oslavíme tvoje povýšení.

To dáš! Pac a pusu.

Zhluboka jsem se nadechla a sebejistě se opřela do dveří naší kanceláře.

Kapitola druhá

Moje kamarádka Barbara, dlouholetá Tateova asistentka, seděla přímo u dveří šéfovské kanceláře, a tak mě jen škrobeně pozdravila. „Pan Donovan dnes bohužel nemůže přijít. Marthu odvezli do nemocnice.“

Donovanova sympatická manželka, kterou jsem měla upřímně ráda, utrpěla v uplynulém roce několik srdečních příhod. „Ale ne,“ zamračila jsem se. „Je to… vážný?“

„To nevím.“ Barbara zkrabatila čelo. „Tvoje projekty bude hodnotit pan Tate,“ dodala s nuceným úsměvem.

Srdce se mi sevřelo ještě víc. „Aha… Víš to určitě?“ zašeptala jsem. „Vždyť to přece nespěchá. Můžeme to nechat na jindy.“ Raději bych se dnes ještě povýšení vzdala, jen abych nemusela svou prezentaci a hodnocení absolvovat zrovna s Tatem.

„Už na tebe čeká v kanceláři.“

Polkla jsem a zhluboka vydechla, abych se uklidnila. „Tak dobře. Díky, Barb. Jo, abych nezapomněla, vyrazíš s námi po práci na dámskou jízdu?“

Nasadila přehnaně nešťastný výraz. „Nezlob se, Jeff nám už dneska něco naplánoval. Dáš si jedno za mě?“

„To víš, že jo.“ Otočila jsem se na podpatku.

„Josie?“ zavolala za mnou a já se k ní obrátila. Ztišila hlas. „Nedej se. Zasloužíš si to.“

Na napjatém obličeji se mi na chvíli objevil úsměv. „Díky.“

Vešla jsem do otevřených dveří Tateovy kanceláře. Seděl tam s ním jeho synovec a můj kolega Jason. Jakmile jsem se objevila, oba rázem zmlkli.

„Neruším?“ zeptala jsem se.

Pan Tate vstal. Vždycky nosil pastelovou košili zastrčenou do oblekových kalhot, případně v pátek do nažehlených khaki kalhot s puky, a v neděli do kostela lehký proužkovaný oblek. Dnes měl na sobě mátově zelenou košili, která kontrastovala s jeho mírně zarudlými, masitými tvářemi. „Ne, ne, jen jsme s Jasonem probírali, co je nového.“

Jason se na mě drze zakřenil, vstal a znovu se otočil ke strýci. „Jo. Je to bezva, že ses seznámil s tím novým komisařem,“ prohodil. „Myslím, že jste si padli do oka. Tak zítra v osm na golfu?“

„Ano, uvidíme se tam.“

Mladík s blond vlasy ulízanými dozadu prošel kolem mě. „Čau, Josie,“ kývl mi na pozdrav.

„Ahoj, Jasone,“ opáčila jsem a snažila se v reakci na jeho namyšlený úšklebek udržet pokud možno neutrální výraz.

Zavřela jsem za ním dveře. Představa, že se ocitnu s Tatem sama v uzavřené místnosti, se mi ani trochu nezamlouvala, ale nechtěla jsem, aby nás Jason poslouchal. Hlavou mi prolétlo těch pár slov, která jsem právě zaslechla. „S jakým komisařem?“ zajímala jsem se.

„Komisařem pro ROU,“ odpověděl a naznačil mi, abych si sedla, ne na židli u jeho pracovního stolu, ale na nízkou pohovku v odpočinkovém koutku. Nízké pohovky a sukně nejsou dobrá kombinace. Opatrně jsem dosedla a složila nohy do strany.

Tate si zřejmě nemohl pomoct a jeho pohled sjel po mých nohách k lodičkám a zase nahoru na stehna, načež se mi rychle podíval do obličeje.

„A to znamená co?“ vyptávala jsem se.

„Rozvoj, ochrana a udržitelnost,“ vysvětlil.

„Aha,“ přikývla jsem. „Tak toho ještě neznám.“ Dřív tohle místo v komisi zastávala Carole, se kterou jsem si výborně rozuměla. Pracovala na městském úřadě v odboru územního plánování celých třicet let. Dokonale jsme se shodly na nutnosti zarazit nehorázné plány, které si pro naše malé pobřežní město občas vymýšleli ziskuchtiví developeři.

„Býval to spolužák Jasonova táty, teda mého bratra. Bydleli spolu na koleji, a dokonce byl Jasonovi za kmotra. Známosti na úřadě se vždycky hodí, když potřebujeme něco schválit, není-liž pravda?“

„To jistě. Ale my přece se schvalováním problém nemáme, když dodržujeme všechny památkářské vyhlášky, ne?“

„No ovšem, ovšem. Ale člověk nikdy neví.“

Cítila jsem, jak vraštím obočí, a pokoušela jsem se ho uvolnit. Pan Tate měl rozehranou spoustu zakázek a já se nemohla ubránit podezření, že právě on v zájmu snížení nákladů milerád obětuje krásu budovy, pokud za to od dodavatele dostane nějakou pozornost. Žádný důkaz jsem pro to pochopitelně neměla. Byla to spíš intuice. A intuice mi o tomhle šéfovi napovídala i leccos dalšího. Jakmile si ke mně přisedl na pohovku, místo aby zaujal místo na jednom z křesel naproti, nepříjemný pocit zesílil.

„Tak.“ Přinutila jsem se k úsměvu a vytáhla nákresy. „Tady je můj návrh fasády hotelu na East Bay Street. Vyjde to sice o něco dráž, což určitě dorovnáme jinde a projekt nám bez problémů schválí –“

„Ale ten hotel už máme schválený,“ mávl nad mými plány přezíravě rukou a mně se sevřel žaludek hrůzou a leknutím. „Nový komisař si už prohlédl Jasonovy plány včera u večeře,“ pokračoval.

„Jasonovy plány?“

„Ten hotel bude pro toho chlapa v nové funkci znamenat velký úspěch. Přinese městu spoustu pracovních míst ve stavebnictví. Už se jim na úřadě sbíhají sliny.“

„Ale –“

„Podívej se, kotě.“ Předklonil se a užuž mi pokládal ruku na koleno, ale v poslední chvíli se zarazil.

Ten naznačený pohyb i jeho blahosklonný tón způsobily, že jsem ztuhla. V duchu jsem si opakovala jeho slova. Pokud už schválili Jasonovy návrhy, znamená to, že se mnou se v projektu nepočítá?

„Já vím, že máš z těch fajnovejch historickejch budov vlhko v kalhotkách.“

Poklesla mi brada, ale on klidně pokračoval dál. „A já ti rozumím, vážně. Vždyť jsme v Charlestonu. Ale musíme přece taky světu ukázat, že je to moderní město. Klidně to zvládneme, stačí pár kudrlinek, aby byli fandové do historie spokojení, jenže koneckonců jde o byznys. A to platí i pro stavební firmy. Čím rychleji a laciněji stavba vyroste, tím to bude pro všechny lepší.“

„Lepší pro vás. Ne pro město,“ vypadlo ze mě, ale vzápětí jsem se kousla do rtu. Takhle bych se šéfem mluvit neměla. Zmocnila se mě panika a cítila jsem, jak se mi potí dlaně. „Omlouvám se, já…“ Podívala jsem se na tubusy u svých nohou, v nichž se skrývala moje představa, jak by měl vypadat další zbytečný luxusní hotel, jenž měl bohužel vyrůst na pozemku, kde původně stával dům osvobozeného otroka. Postavil ho údajně vůbec první černošský architekt v dějinách a bydlela v něm legendární Eliza Lucas Pinckneyová, která ho z otroctví vysvobodila. Dům asi před sto lety poničil požár a dílo zkázy pak dokonal hurikán. Archeologický průzkum se kvůli dohadům na městském úřadě naneštěstí neuskutečnil, a tak jsem aspoň navrhla fasádu, která ladila s interiérem a zároveň vzdávala hold historii místa. Pracovala jsem na tom několik měsíců. „Takže vy ani nechcete vidět, co jsem nakreslila? Prostě použijete exteriér, který navrhl Jason?“ zeptala jsem se a srdce mi usedalo. Měsíce a měsíce hledání a usilovné práce, a nakonec nejspíš výsledek uvidí jenom uklízečka.

Položil mi ruku na rameno a já sebou trhla.

„Podívej se, holčičko,“ spustil a při jeho slovech mě obestřel chlad. „Já vím, že jsi moc šikovná architektka. A vím taky, že jsi u nás už dlouho a Donovan má pro tebe slabost. Jenže musíš pochopit, že to povýšení teď čeká na Jasona. Vždyť já tuhle firmu založil. Zůstane to pěkně v rodině. Z Jasona se stane vedoucí architekt a časem i partner. Pak se firma může jmenovat Tate a Tate. Donovan se beztak chystá do penze. Já přece neříkám, že tu nebudeš mít svoje místo. Je to prima, dokonce úžasný, že máme v týmu ženskou. Pěkně se na tebe kouká. Moc se nám hodí posílat tě ke klientům. A samozřejmě jsi taky nadaná.“ Velkodušně se na mě usmál, jako by mi právě vysekl kdovíjakou poklonu. Pak se zase zatvářil vážně. „Ale i kdyby to nebyla rodinná záležitost, což pochopitelně je, nechápu, jak sis mohla myslet, že se dostaneš do vedení, a dokonce prosadíš svoje jméno do názvu firmy. To přece v Charlestonu nepřipadá v úvahu.“

„Jak… jak to?“

„Všichni si pamatujou, co udělal Nicolas de La Costa.“

Ruce jsem měla jako led, všechno mě pálilo a zmocnil se mě pocit, že mi všechna krev odtekla z hlavy do prstů u nohou. Panebože. „Ale vždyť víte, že jsem s firmou svého otčíma neměla nic společného –“

„To rád slyším,“ poznamenal, jako by to pro něj byla novinka. „Ale i tak. Víš přece, jak to v Charlestonu chodí. Je to malý město a má sloní paměť. My si tě tu samozřejmě považujeme. Mrzí mě, že tenhle projekt dostal místo tebe Jason, ale přijdou další. Budeš u nás moct pracovat, jak dlouho budeš chtít.“

„Ale na kariéru můžu zapomenout.“

„Cože?“

„Říkal jste, že tu můžu pracovat, ale žádná kariéra mě nečeká.“ Hlas mi trochu přeskakoval, ale jinak jsem se snažila svoje zoufalství krotit. „Nikdy mě nepovýšíte, prostě nemám žádnou šanci na postup.“ Když jsem teď přišla o možnost dělat na projektu East Bay Street, vlastně mi to připadalo skoro nicotné. Ale zatraceně. Moje práce. Já tu vyšší pozici přece potřebuju! Musím zatnout zuby a myslet na to podstatné. Vždyť oni zničí historickou část města. To je důležitější než moje místo. Mohla bych se odvolat. Jako občan tohohle města –

Tate se znovu předklonil. „Ale no tak, Josie,“ řekl a mírně ke mně naklonil hlavu. „Tak zlé to snad nebude.“ Natáhl ruku, a než jsem se stačila vzpamatovat, položil mi dlaň na koleno. Tu svou teplou, slizkou, masitou dlaň.

Strnula jsem.

Jemně mě stiskl a zatvářil se účastně, jako by mě chtěl utěšit. „Já přece neříkám, že tě nikdy nepovýšíme. Vedoucí architektkou by ses určitě jednou stát mohla. Vážíme si věrnosti a oddanosti týmu. A umíme se odvděčit.“ Další stisk. Zvedl se mi žaludek. „Prostě to jen… nejde zrovna teď.“

Prudce jsem vyskočila, takže mi jeho ruka sjela z kolene. „Nesahejte na mě.“

„Ale no tak, no tak,“ bránil se Tate se zdviženýma rukama. „Snad se tolik nestalo. Snažil jsem se tě jenom uklidnit. Vidím, jak jsi zklamaná, že ti to nevyšlo.“

Přerývaně jsem dýchala a srdce mi bušilo až v krku. Už jsem tam nemohla vydržet ani o vteřinu déle. Hrudník se mi pevně stáhl a usilovně jsem mrkala, abych zmírnila pálení v nose a v očích, které bylo předzvěstí slz vzteku a zoufalství. Zaryla jsem si nehty do dlaní a sevřela pěsti. „Nemůžu tady zůstat.“

„Prosím?“

„Končím.“

Rozhostilo se dlouhé ticho.

„No, nemusíme se snad ukvapovat,“ pronesl nakonec překvapeně.

„Končím,“ opakovala jsem, byť trochu rozechvělým hlasem.

„Aha. No dobrá. Jestli už v tom máš jasno.“ Podal mi ruku.

Omámeně jsem udělala totéž a bezmyšlenkovitě ji stiskla.

Tate našpulil rty. „Mimochodem, budeš mi muset vrátit visačku a přístupovou kartu.“

„Aha.“ Zamžikala jsem, načež jsem roztřesenou rukou vyprostila z knoflíkové dírky saka cedulku se jménem a podala mu ji. Vzápětí jsem dostala sto chutí hodit mu ji do toho mdlého, masitého ksichtu.

„Ty nákresy tady můžeš taky nechat. Všechna tvoje práce patří firmě.“

Pohlédla jsem na tubusy ležící na podlaze a pocítila jsem, jak mi do nosu i do krku stoupá příval slz. Tady ne, poručila jsem si.

„Potřebuješ si ještě něco odnést ze svého stolu?“

Zavrtěla jsem hlavou, protože promluvit už jsem si netroufala. Bože. Co jsem to jenom vyvedla?

„Kdyžtak poprosím Barbaru, aby ti to zabalila.“ Ukázal mi ke dveřím. „Sbohem, Josie. A hodně štěstí.“

Zhluboka jsem se nadechla a zvedla bradu. Udělala jsem to jediné, co se dalo. Jsem zatraceně dobrá architektka. A jestli to tady nechápou, ocení mě někdo jiný. Mám přece kontakty. Něco málo jsem si našetřila a splátky můžu dočasně odložit. Spousta klientů, pro které jsem pracovala, mi dá reference a pan Donovan zrovna tak. East Bay Street už sice nezachráním, ale aspoň jsem si zachovala důstojnost. Po této úvaze jsem se cítila aspoň o trošičku lépe, ale přece jen jsem se ve dveřích zastavila. „Pane Tate?“

Podíval se na mě od stolu s tak klidným výrazem, jako by ho uplynulých deset minut ani trochu nevyvedlo z míry. „Ano?“

„Jděte do prdele,“ pravila jsem sladce, otočila se na podpatku a vyšla ven, přičemž jsem si dávala záležet, abych se pěkně houpala v bocích.

Kapitola třetí

XAVIER

Valbonne, Provence, Francie

Odpolední slunce dopadalo na dřevěný venkovský stůl, celý vyšisovaný a omšelý, jak stál desítky let na prosluněné terase. Přes trávník sem vánek přinášel vůni z okolních levandulových polí, která se mísila s vůní květů zimolezu.

„Nepotřebujete ještě něco, než vyrazím?“ Chraplavý hlas naší dlouholeté hospodyně a občasné chůvy Martine mě vytrhl ze snění, do něhož jsem upadl po dopoledním plavání v bazénu.

Pohlédl jsem na prostřené místo k obědu, které čekalo na mou dceru. Kdysi, když byla moje žena ještě naživu, sedávalo kolem tohohle stolu skoro každý víkend plno přátel, příbuzných a známých. Poslední dobou však bývalo velkým zpestřením, jen když si k nám přisedl můj bodyguard a nejlepší kamarád Evan.

„Non, merci,“ poděkoval jsem. „Jenom mi sem pošlete Dauphine, až se převlíkne z plavek.“ Na vedlejší židli ještě visel mokrý ručník, který tam má holčička nechala. Celé dopoledne strávila v bazénu a neustále žadonila, abych skočil do vody za ní, a já při tom vyřizoval telefonáty a pokoušel se obstarat jí hlídání. Hrál jsem si s ní vždycky rád, ale během letních prázdnin, kdy nechodila do školy a já musel dál řídit svůj podnik, to prostě nešlo. Jistě, asi tak za měsíc bude práce míň. Blíží se srpen, kdy skoro všichni zamknou kanceláře a vyrazí na letní dovolenou, les grandes vacances. Mezitím to však bez výpomoci sotva zvládnu.

„Tak co, našel jste chůvu?“ zajímala se Martine s pohledem na můj notebook. „Mrzí mě, že musím odjet, když za mě ještě nikoho nemáte.“

„Odpoledne zavolám do té americké agentury. Snad mi seženou náhradu.“

„Tak dejte vědět. Můžu se kdyžtak vrátit dřív.“

Mávl jsem rukou. „Ne, kdepak. Musíte jet domů za rodinou. Není to přece vaše chyba, že mi letní au pair na poslední chvíli odřekla.“ Naprosto neprofesionálně zrušila smlouvu tři dny před nástupem. „Agentura to určitě nějak zařídí. Zatím mě nikdy nenechala ve štychu.“

Lehce kývla. „D’accord,“ souhlasila, ale moc přesvědčeně se netvářila.

Kdybych nevěděl, že její sestra má rakovinu, trval bych na tom, že tu hospodyně musí zůstat, dokud někdo nenastoupí místo ní. Martine ale beztak jachtu nesnášela, pokaždé se tam pohádala s kuchařem, a já měl v plánu strávit na lodi aspoň měsíc. Byla to doba, kdy jsme s Dauphine mohli být spolu a pustit na chvíli z hlavy tenhle starý dům i vzpomínky s ním spojené. Kdybych právě nepracoval na největší transakci svojí podnikatelské kariéry, klidně bych nechal všechno plavat a vyrazil s ní někam za oceán.

„J’arrive,“ volala Dauphine a vyběhla ze dveří. Na vytáhlé desetileté tělo si natáhla tričko a džínové šortky, jen vlasy si nestihla učesat.

„A já odjíždím,“ ozvala se Martine a pevně ji objala. Pak si ji postavila proti sobě. „Budeš na tátu hodná, rozumíš? Uvidíme se za dva měsíce. Snaž se na sluníčku nespálit, čisti si zuby, rozčesávej vlasy a hlavně čti. Míň YouTube, víc knížek, jasný?“

Vstal jsem a dal Martine pusu na obě tváře. Samo nebe nám ji poslalo, když Arriette přede dvěma lety zemřela a ona převzala v domácnosti mateřskou roli, jak to jen šlo. Ne že by moje zesnulá manželka bývala právě vzorná matka – to musím přiznat –, nicméně hospodyně tu teď nahrazovala ženskou ruku ve chvílích, kdy s námi nepobývala moje matka.

Usedli jsme s Dauphine ke stolu, posvačili sendviče pan bagnat a zapili je každý svým perlivým nápojem. Ona si dala sladkou Oranginu, já minerálku Perrier.

„Tati, máš ještě nějakou práci?“ vyzvídala nakonec, když už vyčerpala všechny náměty k hovoru.

„Mon chou, já mám práci pořád. Jsem šéf, takže mám vždycky co dělat.“

Založila si ruce na prsou. „Já se nudím.“

„Jenom nudní lidi se nudí,“ pokrčil jsem rameny.

Přimhouřila oči. „Já nejsem nudná!“

„To vím.“

„Hmm,“ brblala. „Tak co mám teda dělat? Plavat už mě nebaví a mobil ani počítač mi nedovolíš. A přitom bych se tam mohla něco naučit.“

„Co třeba?“

Kousla se do rtu. „Třeba… něco upéct?“

V duchu jsem zaúpěl, protože mi bylo jasné, že pokusy o vaření nepřipadají bez Martinina dohledu v úvahu.

„Co kdybys něco nakreslila?“

„To je nuda.“

Zdvihl jsem obočí, ale nehodlal jsem se pustit do diskuze o téhle zálibě. Vím, jak ráda kreslí. „A co takhle naprogramovat vlastní hru?“

Naklonila hlavu na stranu. Na zrůžovělém, už lehce sloupaném nose jí svítily miniaturní pihy. Musím ji příště líp namazat.

„Vážně?“

„Proč ne. Najdi si na YouTube základy programování, připrav hru a pak si ji spolu zahrajeme.“ Odstrčil jsem židli, vstal od stolu a sklonil se, abych ji políbil na čelo. „Anebo si běž přece jenom kreslit,“ navrhl jsem znovu, protože jsem věděl, že téhle variantě dá nakonec přednost. „Ale teď potřebuju zavolat do Ameriky. Odnes prosím dovnitř to nádobí.“

Jakmile odešla, nalil jsem si další sklenici vody, a vtom jsem zaznamenal nečekaný pohyb. Zvedl jsem hlavu a spatřil, jak se ke mně zpoza rohu domu blíží Evan.

„Kristepane! Nemůžeš se sem takhle nenápadně přikrást, nebo mě ještě trefí šlak,“ vykřikl jsem a plynule při tom přešel do angličtiny, načež jsem si znovu sedl.

Zazubil se na mě, oči skryté za zrcadlovými slunečními brýlemi. „V zájmu vlastní bezpečnosti by ses měl mít víc na pozoru.“

„Od toho si platím tebe, vole.“ Podali jsme si přes stůl ruce, jako bychom se chystali dát si páku, ale pak jsem ho pustil a on se posadil.

„On est prêt?“ zeptal jsem se pro změnu francouzsky.

„Všechno připraveno,“ přisvědčil Evan. „Zásoby už jsou v lodi a posádka je nachystaná.“ Mluvil s příšerným přízvukem. Obyčejně bych si ho pro to dobíral, ale dnes jsem to přešel bez poznámek.

„Podařilo se ti najít chůvu?“

„Za dvacet minut to budu řešit. Zítra večer už snad bude sedět v letadle nějaká Američanka.“

„To je úžasný, co všechno se dá zařídit, když má člověk dost peněz. Dauphine bude nadšená. Věčně kouká na ty americký seriály.“

Ušklíbl jsem se. „Pitominky pro teenagery. Však už se taky vyjadřuje, jako kdyby jí táhlo na sedmnáct. Ale aspoň se zlepšuje v angličtině.“

„Tak snad ti někoho pošlou. Sestavil jsem itinerář, abys stihl všechny schůzky, co sis naplánoval, a budeš trávit hodně času na břehu.“ Zavrtěl se. „Jo, a dovolil jsem si zavolat Jorgemu.“

Při zmínce o matčině soukromém tajemníkovi jsem údivem otevřel pusu, ale Evan mě nenechal promluvit. „Jenom pro jistotu. Tvoje matka bude většinu měsíce v Monaku, ale za pár týdnů se chystá do vily na Cap Ferrat. Jorge naznačoval, že má v úmyslu ti navrhnout, jestli by u ní Dauphine nemohla strávit delší dobu než jenom tu a tam víkend.“

„Nepovídej.“

Zaklonil jsem se, natáhl nohy a opřel lokty o područky. „A nezmínil ses mu taky náhodou, že se budeme plavit zrovna v těch místech?“

Evan nasadil nacvičený neutrální výraz. „Možná jsem něco naznačil.“

Civěli jsme na sebe.

Totiž, já civěl přes tmavé brýle do jeho zrcadlovek a mračil se na něj. On zůstával tak nehybný, jako by si právě dával odpoledního šlofíka.

„Dobrá,“ ucedil jsem nakonec. „Už jsem ti říkal, jak hrozně mě štveš?“

„To si nevzpomínám. Měl bys mi to připomenout.“ A vzápětí se mu po tváři rozlil pitomý úsměv à la Tom Cruise.

Znechuceně jsem mlaskl, ale on se dal do smíchu.

Po chvíli však zvážněl. „Měl by ses s matkou vídat častěji. Stýská se jí. Nemůžeš ji odstavit jen do role Dauphininy babičky. Přece jen je to tvoje máma.“

„Nedělám to naschvál. Poslední dobou mám zkrátka moc práce.“ To byla pravda. Mámu mám moc rád, navíc mi po Arriettině smrti nesmírně pomohla. Jenže poslední dobou do mě hučela, abych si už konečně někoho našel, a ty její neustálé narážky a snahy dát mě dohromady s tou či onou ženou mi začínaly lézt na nervy. Takže vlastně ano, vyhýbám se jí záměrně.

„S tou prací to můžu potvrdit. Ale poslouchej, Xa. Nech ji, ať ti trochu pomůže. Už nemá koho opečovávat, tak ji nech dělat, co mámy dovedou nejlíp. Ať opečovává Dauphine i tebe.“

Zdálo se mi, že má na srdci ještě něco. „A?“

„Já jen že…“ Pokrčil rameny. „Bodlo by ti vzít si trochu volna.“

Mávl jsem rukou. „Prosím tě, já mám volno pořád. Copak jsi to nečetl? Luxusní vily, obří jachty, rychlý auta a ještě rychlejší vztahy. V novinách je toho plno,“ dodal jsem hořce. Paparazzi mi od Arriettiny smrti nedávali ani na chvíli pokoj, a ať jsem udělal cokoli, vykládali si to po svém. „Pořád jsem pro ně tragický princ. Jen pár okamžiků od totálního kolapsu.“

„Ale Xa–“

„A vlastně se ani moc nepletou. Jen se tu rozhlídni. Tohle je moje luxusní vila. Díval ses v poslední době do garáže? A nechystáme se náhodou na jachtu?“

„Ale pletou se ohledně rychlých vztahů. Jakýhokoli vztahu. To jsem měl na mysli, když jsem ti navrhoval to volno.“ Ztišil hlas. „Prostě pár dnů nebýt jenom táta. Nebo rovnou týden. A třeba vyrazit na rande?“

Úsečně jsem se zasmál. „Panebože. Jako by mi to nestačilo od mámy. A s kým bych podle tebe na to rande měl jít? Stačí, že mám s nějakou ženou obchodní schůzku, a už ji druhý den propírají v novinách. Která by o to prosím tě stála? A vůbec – nevidíš, že tu mám zástupy milenek?“ Rozmáchl jsem se rukou po rozlehlém, pečlivě upraveném dvoře. „Ani je všechny nestíhám.“

V tu chvíli se vynořil Gérard, můj prastarý, bezzubý zahradník, kterého jsem snad zdědil spolu s tímhle domem, a pokynul mi na pozdrav zřejmě v domnění, že mávám jemu.

Evan stiskl rty, jako by se snažil potlačit smích. Nejspíš ze soucitu. „Tvoje matka tě prý chtěla sezná–“

„Ne.“

„Jsou takový stránky –“

„Nechci štětku.“

„Nemyslím štětku –“

„Ani placenou společnici.“

„Asi se francouzsky neumím vymáčknout.“ Přešel do angličtiny. „Myslel jsem seznamovací stránky, ty vole. Diskrétní seznamky pro lidi s vysokými příjmy.“

„Bezva. Takže chceš, abych začal chodit se ženskou, která loví pracháče?“

Evan si utrápeně povzdychl. „Tak nic.“

„Prostě už toho nech, jasný?“

„Už jsem toho nechal.“

„Prima.“

„Skvělý.“

Chvíli jsme seděli mlčky.

„Tak,“ pronesl Evan konečně. „Abych už šel. Jachta musí vyplout z přístavu v úterý přesně v pět ráno, abychom dodrželi bezpečnostní protokol, který jsem ti pro tvůj itinerář sestavil. Takže se musíš nalodit v pondělí večer. S chůvou, nebo bez chůvy.“

„Jasně, šéfe,“ přikývl jsem.

„Paráda.“

Podíval jsem se na hodinky. „Teď mám domluvený hovor.“

Ozvalo se vrznutí židle, jak ji odsunul a vstal. „Tak čau.“ Zamířil přes dvůr a cestou prohodil pár slov s Gérardem. Věděl jsem, že se domlouvá osobně s každým, kdo u nás pracuje, a všem připomíná, aby dávali pozor na cizí osoby na pozemku a na teleobjektivy ukryté ve větvích stromů. Teď mi navíc bude dělat zároveň řidiče, protože většině zaměstnanců dávám v létě volno.

Nalil jsem si další sklenici perlivé vody a odnesl si počítač na zastíněnou verandu, která nám slouží jako letní obývák. Zadal jsem do notebooku sérii bezpečnostních hesel, vyhledal v poště e-mail, který mi poslala Agentura Tabithy MacKenzieové z Charlestonu v Jižní Karolíně, a klikl na odkaz ke schůzce.

Nejdřív se na obrazovce objevila moje tvář. Ty tmavé vlasy by potřebovaly zastřihnout, napadlo mě. Kruhy pod očima prozrazovaly únavu. Ani pravidelné cvičení a slunění nedokázalo zakrýt skutečnost, že posledních několik týdnů pracuju s týmem ve svojí firmě Sophia Antipolis ve dne v noci, abychom stihli investorům včas prezentovat naši poslední novinku. A Dauphine pořád ještě několikrát týdně budí noční děsy. Možná má Evan pravdu, měl bych si vzít volno. Ne kvůli seznamkám – moje touha po ženách prakticky vymizela –, ale abych se sakra taky jednou pořádně vyspal.

Po pár vteřinách se můj obrázek smrskl do čtverečku v rohu obrazovky a zbytek vyplnil přátelský obličej Tabithy MacKenzieové.

„Dobrý den, pane Pascale,“ přivítala mě.

„Říkejte mi Xaviere, prosím,“ vyzval jsem ji. „Jak se vám daří?“

Uculila se. „Ujde to. Moc mě mrzí, že vám ta domluvená chůva odřekla. Nikdy bych ji nedoporučila, kdybych tušila, že místní agentura bude tak nespolehlivá. Dostala jsem e-mailem vaši žádost a snažila jsem se…“ Podívala se někam dolů, jako by cosi hledala. „Vydržte, prosím, vteřinku. Nechala jsem si vaši složku vedle.“

Zmizela ze zorného pole a mně se naskytl výhled na elegantní, střízlivě zařízený pokoj s vysokým stropem. Pak se ozval zvuk, jako by někdo otevřel těžké dveře a zase je za sebou zabouchl. A v příštím okamžiku proletěla kolem obrazovky červená lodička na vysokém podpatku a narazila do stěny.

Vytřeštil jsem oči.

„Hajzl jeden zasranej,“ zanadával ženský hlas.

Nato mi prosvištěla před očima druhá bota. „Tabi?“ zavolal tentýž hlas. „Jsi doma? Parchanti zatracený,“ hřímala ta žena dál. Něco zašustilo a pak vykřikla: „Nesnáším tenhle pitomej, hnusnej, nepohodlnej, sexistickej vynález!“ Do výhledu mi přilétlo něco jako bílá krajková látka a přistálo vzadu na židli. „Uf, konečně.“

Podprsenka. Údivem mi spadla brada.

Vtom se k hlasu přidala i postava – křivky orámované úzkou sukní, bohaté kaštanově hnědé vlasy splývající po zádech.

Sevřel se mi žaludek. Otočila se směrem ke mně a dopínala si blůzu.

Sakra.

Vždyť ona neví, že ji někdo sleduje!

Jako bych se probral z transu, honem jsem natáhl ruku a zaklapl počítač.

Uplynula vteřina ticha. Potom další.

Vzápětí jsem prudce vydechl a zamžikal. Opožděně jsem si uvědomil, že mi buší srdce, jako bych právě sledoval erotický film.

Tak přece jen ve mně všechna touha ještě neodumřela.

Kristepane.

Musel jsem se sám sobě zasmát.

Co mohla být pro všechno na světě zač? Ať to byl, kdo chtěl, neměla potuchy, že ji někdo viděl.

Kdyby na to přišla, propadla by se hanbou.

I Tabitě MacKenzieové by bylo trapně. Tenhle výjev moc neodpovídal představě o diskrétní a profesionální agentuře, jakou se snažila budovat.

Nevím, co to bylo za holku, ale vyzařovala z ní bezděčná, magická přitažlivost. Natáhl jsem se po skleničce s minerálkou. Nějak mi najednou vyschlo v ústech.

Počkám pět minut, pak se znovu připojím a budu předstírat, že mi spojení vypadlo přesně ve chvíli, kdy slečna MacKenzieová odešla pro zapomenutou složku.

Kapitola čtvrtá

JOSIE

Tabitha zaklapla notebook a strhla si z hlavy sluchátka. „Zatraceně. To byla síla. Ale nemůžu se na něj dívat.“

„Protože je tak bohatej a hezkej?“

„To si piš. Ale nabručenej jak jezevec.“ Pozorně se na mě zadívala: seděla jsem teď na gauči v teplákách, na obličeji jílovou masku a pojídala z velkého kelímku karamelovou zmrzlinu značky Ben & Jerry’s. „Tak nechceš mi konečně prozradit, jak to, že ses zčistajasna vrátila domů?“

Pokrčila jsem rameny a nabrala si další lžíci. „Dala jsem výpověď.“

„To už jsi mi říkala. Ale potřebovala bych, abys to trochu víc rozvedla, jelikož předtím ses akorát sesypala a já musela dokončit ten hovor.“

„No jo, přerušila jsem ti hovor. Moc se omlouvám.“

„A já se zase moc omlouvám, že jsem nemohla hned se vším praštit a vyslechnout tvoje nářky.“ Pobaveně se zašklebila. „Díkybohu, že vypadlo spojení. Jinak by teda něco slyšel a viděl.“

Zčervenaly mi uši. Nebyla jsem si úplně jistá, jestli aspoň něco neviděl a neslyšel. Řádila jsem jako pominutá a víceméně jsem ze sebe strhala oblečení, než jsem si všimla, že má Tabi na stole otevřený počítač. Když jsem se podívala na obrazovku, byl už odpojený. A potom zavolal zpátky a o ničem se nezmínil. Nezbývalo mi než doufat a modlit se, aby to byla pravda.

„No, tak co jsi mu řekla?“ zajímala jsem se.

„Neodváděj řeč jinam. Toho smutnýho francouzskýho krasavce můžeme probrat potom. Napřed se mi svěř ty.“

„Smutnýho? Proč?“

Zavrtěla hlavou. „Teď ne.“

„No tak dobře.“ Zapíchla jsem lžíci do zbytku zmrzliny a postavila kelímek na stůl – beztak už se mi z ní začínalo dělat nanic. Rychle jsem Tabitě vysypala, co se ráno v práci seběhlo.

Když jsem skončila, zůstala sedět s pusou dokořán. „Já to věděla,“ vybuchla. „Pořád nám vládne ten pánský spolek. Předpokládám, že si budeš stěžovat.“

„A komu asi? Barbaře? Nebo Donovanově asistentce? Takhle malá firma nemá personální oddělení.“

„Tak to dej do novin.“

„Tabi, to nejde.“

„Ale Josie. Vždyť je to nehoráznost!“

„Copak to nevím?“ Už zase se mi do očí hrnuly slzy. „Jasně že je. A taky odporná nespravedlnost. Jenže já se svým jménem nemůžu jen tak vylézt do médií. To přece chápeš. Všichni by si hned vzpomněli na mýho nevlastního tátu, pokud teda vůbec někdo zapomněl. Mámu by zabilo, kdyby se všechno začalo znovu propírat. Nemůžu prostě dělat nic. Tak to je.“

Tabitha si založila ruce na prsou a rázovala sem a tam. „Něco se přece udělat musí.“

„Hele, Tabi. Jsem z toho ještě úplně hotová. Dej mi trochu času. Nejdřív to musím nějak sdělit mámě. A pak se pokusím promyslet, co dál.“ A kde seženu peníze na splácení školného, doprčic. Zoufale jsem zaklonila hlavu.

Přestala pochodovat, přistoupila blíž a klesla vedle mě na pohovku. „Máš pravdu. Promiň. Děsně mě to naštvalo.“

„Jasně. Jseš hodná.“

„Už jsi volala Meredith? Počkej. Nic jí neříkej. Nech to na mně. Má se dnes vrátit z práce dřív. Musíme uspořádat nouzovou holčičí sešlost. Prostě si vyrazíme už…“ mrkla na hodinky, „… ve čtyři? Měla bys sníst něco pořádnýho, ne jenom zmrzlinu, abysme mohly trochu popít. Alkohol nám pomůže naplánovat pomstu.“

„Nemůžeme nechat pomstu stranou a radši vymyslet, kde seženu další úctyhodný zaměstnání a budu moct dělat to, na co jsem se osm let připravovala?“ Srdce mi divoce bušilo. Náhle se mě zmocnil pocit, že jsem tátu zklamala. A mámu taky. Nejenom sama sebe. Zachovala jsem se správně? Musím co nejdřív rozeslat nabídky do spousty firem.

„Dobře. Něco ti už poradíme. Ale pak musíme vymyslet nejlepší způsob, jak ty pitomce vykleštit.“

—

„Pytel pinďourů,“ prohlásila Meredith klidně, hnědé oči soustředěně upřené na sklenici, aby nevybryndala ani kapku hruškového martini, které nesla k ústům.

Obočí mi vylétla vzhůru a odložila jsem gin s bezovým tonikem na stůl. „Co prosím? Rozuměla jsem ti dobře? Pytel pi–“

„Pinďourů. Slyšíš správně. Na jedné webovce nabízejí takovou službu – necháš to poslat anonymně, jenom zadáš jméno a adresu toho, kdo tě naštval. No, a za pár dnů přijde dotyčnýmu poštou balíček. Úplně záhadně. Otevře to a uvnitř fakt najde pytel jedlejch pinďourů. Gumovejch, jako medvídci, chápeš? Může je klidně sežrat, ale je jich hrozně moc. Možná je rozdá, možná zahanbeně vyhodí. A navíc,“ zachechtala se škodolibě, „když to chceš tomu dotyčnýmu pořádně osolit, přisypou tam jako bonus ještě třpytky.“

Tabitha vydechla. „Třpytky.“

„Jo, třpytky,“ přikývla vážně Meredith.

„Páni zlatý,“ zaburácela Tabitha. „To je geniální. Pošli jim to do kanceláře, Josie.“

Představila jsem si laskavou, hodnou Barbaru, jak otevírá firemní poštu. „Ehm, to asi ne.“

„Ne, kdepak,“ oponovala Meredith. „Posílají to výhradně na domácí adresu. Aby to ten parchant otevřel doma před rodinou a musel vysvětlit, co hroznýho provedl, že si zasloužil takový dárek.“ Klidně upila martini a já si s Tabithou vyměnila zděšený pohled, neboť jsme náhle pochopily.

„Neříkej, že jsi někomu poslala pytel pinďourů a neřekla nám o tom,“ uhodila jsem na Meredith.

„Ženatýmu chlapovi,“ dodala Tabitha.

Meredith skryla obličej ve skleničce. „Já nevěděla, že je ženatej, chápete? Proto dostal pytel pinďourů.“

„Sakra, zlato,“ dodala jsem soucitně. „To je mi líto.“

„Holky, já se tak styděla. Nechtěla jsem vám o tom ani říkat. Připadala jsem si jako úplná kráva. Nikdo nevěděl, že jsme si spolu něco začali, tak jsem se na to snažila prostě zapomenout.“

„A kdo to byl?“ vyzvídala Tabitha. „Vždyť ses o nikom nezmínila od tý doby, co jsi potkala toho skvělýho kluka ze Cincinnati – jo ahá.“ Obě jsme zaúpěly. „Ajaj. Promiň.“

„A jak jsi na to vlastně přišla? Myslela jsem, že to vyšumělo kvůli tomu, jak bydlí daleko. A nedošlo mi, že… no, že jste skončili v posteli, než odjel.“

„Skončili a to byla chyba. Ach jo. Pořád se mi něco nezdálo, ale přehlížela jsem to. No a pak jsem si našla jeho profil na sítích. Nejenom že má nádhernou manželku, mimochodem dětskou doktorku, ale navíc mají dva nehorázně roztomilý chlapečky, dvojčátka. Proč jsou chlapi takový svině?“

„Všichni nejsou svině,“ hájila jsem je, a vzápětí jsem si vzpomněla na otčíma a na to, co natropil mámě a potažmo i mně. „Ne že bych kolem sebe měla moc mužských vzorů… Ale musejí přece existovat. Správný, laskavý chlapi.“

„Laskavý jsou tak sexy,“ zasnila se Meredith posmutněle. „Hodný chlapi, co čtou, maj rádi zvířata, děti a svým ženám nosí snídani do postele.“

Tabitha zvedla skleničku. „A vždycky dbaj na to, aby si to ženská v posteli užila.“

Přidala jsem se k Tabitě a Meredith mě následovala. „Na to se napijeme.“

„Ten Francouz je určitě hodný,“ prohodila Tabitha.

„Myslíš ten smutný krasavec?“ ujišťovala jsem se.

„Jo, přesně ten.“

„Jenže to je přece triliardář nebo co,“ namítla Meredith. „Takže bych si tipla, že se o blaho ženských v posteli moc starat nebude. Mám teorii, že krásní a bohatí chlapi nemají takovou potřebu usilovat o to, aby jejich žena byla šťastná. Jsou za vodou a zvyklí, že dostanou bez námahy všechno, co si zamanou. Ten chlap ze Cincinnati je dokonalá ukázka. Nádhernej. Prachatej. Má krásnou ženu a děti, a neváží si jich. Pořád chce jenom víc a víc. A můžu vám prozradit, že jsem si to s ním skoro vůbec neužila.“

„Neee,“ vydechla Tabitha v šoku. „Ten by zasloužil zavřít.“

Meredith bouchla dlaní do stolu. „A proto jsem mu taky poslala –“

„Pytel pinďourů!“ zaječely jsme jednohlasně a propukly v hurónský smích.

Jakmile jsme se trochu uklidnily a objednaly si další pití, spokojeně jsem vzdychla. „Tohle jsem přesně potřebovala, holky. Díky moc.“

„Já taky,“ připojila se Tabi. „Nesnáším, když musím klienty zklamat. Celej den jsem kvůli tomu měla zkaženej. Jako by nestačilo to, co se stalo tobě. Ale vážně jsem obvolala všechny kontakty, co mám, a nikdo takhle na poslední chvíli nemůže. Přitom by to byl luxusní džob. Ten chlap nabízí trojnásobek běžnýho platu. Dokonce jsem se obrátila na další agentury, kterým důvěřuju, jestli by někoho neměly. Ale nikdo nemá čas. A pokud nějaká chůva ještě nemá na léto domluvenou práci, tak shání jenom krátký víkendový kontrakty, jako doplněk, anebo chce rovnou dlouhodobou smlouvu. Takže na těch šest až osm týdnů, co potřebuju, není k mání nikdo, za koho bych se mohla zaručit.“

Číšník nám postavil na stůl skleničky a misku tortillových chipsů. Zřejmě na nás bylo vidět, že potřebujeme leccos zapít.

„Ale vždyť jsme v Charlestonu,“ poznamenala Meredith. „Je to studentský město. A ty nabízíš letní brigádu. Někdo se určitě najde.“

„To si myslíš. Já totiž nemůžu vzít první studentku, která se mi přihlásí. I když si ji narychlo proklepnu, kdo mi zaručí, že není blázen, nebo že se nebude chtít s tatínkem vyspat? To nemůžu riskovat. On má navíc úžasnou holčičku. Ti dva si užili svoje. Před pár lety mu umřela žena, takže jim ani náhodou nechci poslat nevhodnou osobu.“

„Tak to vezmi sama,“ navrhla jsem.

Tabi zavrtěla hlavou. „Kéž by! Já už mám období hlídání dětí za sebou. A víš přece, že se mi za měsíc vdává ségra, musím jet domů do Aikenu, abych stihla přípravy. Kromě toho už dávno potřebuju aspoň na chvíli vypnout.“

Meredith znovu prudce práskla do stolu, až jsme obě nadskočily. „Mohla by to vzít Josie.“

„A co jako?“

„No, že bys jela do Francie hlídat dítě smutnýmu krásnýmu Francouzovi.“

Žaludek mi klesl až někam ke kolenům. Pak jsem se úsečně zasmála. „Ani nápad.“

Tabitha otočila hlavu a zůstala na mě civět, hnědé oči znenadání rozzářené vzrušením a nadějí, jako když rybář zahlédne těsně před setměním tučného pstruha.

„Ne. Ne, ne, ne. Nedívej se na mě tak.“ Zavrtěla jsem hlavou. „Dělala si legraci.“

„Nedělala,“ zavrkala Meredith.

„Ššš,“ zasyčela jsem na ni. „Zbláznila ses?“

Meredith si strčila do pusy lupínek tortilly. „Naopak. Jsem geniální.“

„Tabitho. Je opilá,“ protestovala jsem. „Vždyť musím splácet školný, platit nájem. Potřebuju teď vypilovat životopis a rozeslat ho firmám.“

Tabitha ode mě konečně odtrhla oči a pohlédla na Meredith. „Ty jsi vážně génius, Mer.“

„To teda není,“ kvílela jsem. „Je úplně mimo.“

„To byla podpásovka, Marinová, ale výjimečně to nechám být.“ Meredith si klidně vložila do úst další lupínek, jako by to byl popcorn a ona pohodlně sledovala zábavné představení. „A laskavě si uvědom, že máš na Pinterestu nástěnku plnou obrázků z Francie.“

„To je ale jenom proto, že odtamtud pochází tátova rodina,“ namítla jsem. A tím pádem i moje, pochopitelně. Meredith však měla pravdu, sestavila jsem si celou nástěnku věnovanou Francii: středověká městečka, dlážděné uličky, staré venkovské domy, nádherné zámky, kavárny, obrázky stolů přetékajících bagetami a ovocem, na něž skrz staré bleděmodré okenice proudí sluneční paprsky. Jistě, vzhledem k tomu, že jsem tam nikdy nebyla, to nejspíš působí, že si tu zemi přeju navštívit. Jenže to zkrátka patří k věcem, které chci v životě podniknout. Myslela jsem teda někdy v budoucnu. A ne rovnou zítra, proboha.

„Prosím,“ žadonila Tabitha. „Já fakt nikoho jinýho na poslední chvíli neseženu. Bude to báječný, slibuju.“

„Moment, moment,“ namítla jsem. „Nenecháváš se náhodou trochu unést? Jsem architektka, ne kvalifikovaná chůva. O hlídání dětí nevím ani ň. Vlastně děti ani moc nemusím…“

„To je tím, že znáš jenom děti mýho bráchy, a to jsou hrozní fakani,“ přerušila mě vážně Meredith.

Namířila jsem na ni prstem. „Máš recht. Ale já to myslím vážně.“

Tabi mě zničehonic popadla za napřaženou ruku. V hnědých očích měla výraz žadonícího štěněte. V útulku. Na Štědrý večer.

„Prosím tě, Tabi,“ zavrtěla jsem důrazně hlavou, „nedělej na mě ty svoje oči.“

„Vytrhla bys mi obrovský trn z paty,“ naléhala. „Zachránila bys pověst mojí agentury. Tahle zakázka je pro mě ohromně důležitá. Navíc si skvěle vyděláš. Bude to ideální, než si najdeš novou práci. Hlavní je, že tě znám. Můžu ti důvěřovat. Jsi zodpovědná a loajální. Tu rodinu znám taky dlouho. Potřebujou někoho slušnýho. Hodnýho. Prožili si hodně trápení. Ber to tak, že uděláš dobrý skutek pro několik lidí najednou.“

Meredith se předklonila a vzala mě za druhou ruku. „Potřebuješ začít znovu. Někam se ztratit, aby sis mohla lízat rány a rozmyslet, co dál. Někam, kde se nebudeš moct utápět ve chmurách. A maily s životopisem můžeš z Francie rozesílat stejně dobře jako odsud.“

Aspoň to se nedalo popřít. Představa, jak se budu doma každé ráno probouzet s pomyšlením, že moje sny někdo spláchl do kanálu, a budu se pokoušet je z té žumpy vylovit a zbavit zápachu, byla pro mě v tuhle chvíli nesnesitelná. Vždyť jsem dřela jako kůň. Tolik let. Musím si narovinu přiznat, že mám dost. Nejhorší je, že jsem se poslední dobou přes všechno úsilí ani nehýbala z místa. O to víc mě dnešní pád z výšin bolel. Bez ohledu na to, jak se ke mně ten slizoun choval. To byla jen třešnička na nechutném dortu.

„Máš snad co ztratit?“ zeptala se Meredith.

Nemám, odpověděla jsem v duchu.

Musím se odrazit, skočit a doufat, že všechno dobře dopadne.

Francie. Vždycky mě to tam táhlo. Myslela jsem, že tam jednou pojedeme s tátou. Určitě by si přál, abych jela.

Ale tak impulzivní rozhodnutí přece nemůžu udělat.

Nebo snad ano? To není můj styl.

Ta myšlenka mi v prsou sílila – rozpínala se jako bublina nervů, nebo spíš rozrušení, až jsem málem nemohla dýchat.

„Sakra, tak teda jo,“ vyhrkla jsem náhle. „Pojedu do Francie!“

„Prosím tě, Josie, já – počkej, cože?“ Tabitha zamrkala a mrak na její tváři se rozplynul. „Josephine Marinová, slyšela jsem dobře, že jsi souhlasila?“

„Jo,“ přisvědčila jsem a cítila, jak můj srdeční tep nabral trojnásobné tempo. Rozhodně nejsem impulzivní typ, a přece jsem dnes bez rozmýšlení dala v práci výpověď a teď jsem kývla na – „Počkej, ještě neříkám, že určitě pojedu,“ bránila jsem se v panice. „Ale čistě hypoteticky, kam bych jako chůva přesně jela?“ Viděla jsem fotky průmyslových oblastí v okolí velkých měst. Ten chlap je miliardář. Takže zřejmě potřebuje hlídání, aby mohl chodit do práce. Co když bydlí v posledním patře věžáku uprostřed ohavného velkoměsta a já Francii svých snů vůbec neuvidím? „Musíš mi hned teď říct čistou pravdu. Budu hlídat dítě u továrního komína? A neposíláš mě náhodou pečovat o nějakýho malýho satana? Proto tu práci nikdo nechce vzít?“

Ušklíbla se. „Do jižní Francie, ne a ne. Je to skvělá rodina. Nebo aspoň bývala, dokud byla Arriette – paní Pascalová – naživu.“

Tlukot v mém hrudníku se poněkud zklidnil. Jižní Francie? Na střední škole jsem chodila na francouzštinu a dlouho jsem se chystala si ji nějak oprášit. Myslela jsem, že na to mám moře času. Co když se tam s nikým nedomluvím? A co zkušenosti s hlídáním dětí? Vážně se do toho mám vrhnout? Popadla jsem skleničku s ginem a hodila do sebe tři pořádné loky.

Meredith si nejspíš všimla, že mě zachvátila hrůza. „Ale no tak. Dejchej,“ nařídila mi.

„A-ale jako chůva nemám žádnou praxi.“

„Jako holka jsi přece v jednom kuse někomu chodila hlídat děti,“ uklidňovala mě Meredith, a vzápětí se zamračila. „Nebo snad ne?“

„Mám předplacený místa v YMCA,“ skočila do toho Tabitha, než jsem stihla odpovědět. „Přihlásím tě zítra na rychlokurz první pomoci pro děti a dospělý. To nebude problém. Bez toho by tě beztak nekrylo naše pojištění.“

„Pojištění? Kdyby se jako dítěti v mojí péči něco stalo?“ Odpovědnost nadcházející úlohy nabírala v mých očích obřích rozměrů. „Panebože, já nemůžu dýchat. Do čeho jsem se to pustila? A kolik že je tý holčičce?“

Tabitha mi hladila ruku, jako bych byla jankovitý kůň, který se může každou chvíli splašit. „Nejseš tak kvalifikovaná jako moje chůvy, to je fakt. Totiž vlastně vůbec. Řeknu Xavieru Pascalovi, že normálně hlídačku neděláš. Ale že to s dětma umíš. Potřebuje hlavně někoho, komu se dá věřit. Dauphine je deset. Není to žádný mimino. Bude to jako procházka v parku. Co v parku, v ráji! Povím mu, že za tebe dám ruku do ohně. Že ti naprosto důvěřuju. A to je fakt.“

Polkla jsem.

Nádech nosem, výdech pusou. Nádech nosem. Výdech pusou.

„Josie,“ cukrovala Meredith tiše, „Tabi byla tak zoufalá, že jsem málem dala v bance výpověď a vzala to sama. Ale po tom, co se ti dneska stalo, mi to připadá jako zásah shůry. Jestli to tam bude k nevydržení, zavoláš nám a něco vymyslíme. Ale dej tomu aspoň šanci, no tak. Užiješ si pár týdnů v ráji a získáš trochu nadhled. A mezitím si tam vypiluješ životopis. A ještě uvidíš hafo evropský architektury, sakra!“

Při tom pomyšlení mi přejel mráz po zádech. „Je fakt, že z hlediska architektury je to mekka. Tolik různých stylů. A všude stopy historie. Myslela jsem, že se tam podívám až za bůhví kolik let.“

Meredith přikývla. „A jako bonus se budeš každý den koukat na Xaviera Pascala,“ dodala zasněně. „Už sis ho vygooglila? Měla bys.“

„Mer,“ okřikla ji Tabitha, „takhle se na něj dívat nemůže. To je nepřípustný.“

„No dobře.“

„Myslím to naprosto vážně. Jde o mou obchodní pověst.“

„Dobře, dobře. Ale koukání snad zakázaný není?“

„Neboj, Tabi. Na mě se můžeš spolehnout.“ Loupla jsem očima po Meredith a drze se na ni zašklebila. „Mě rodinný typy nikdy nepřitahovaly.“

Meredith teatrálně zalapala po dechu. „Další podpásovka, Marinová. To ti nedaruju.“

„Jen si posluž. Ale musíš to udělat na dálku přes oceán.“ Hrábla jsem ledabyle do misky s chipsy. „Protože já jedu do Francie, bejby!“

Kapitola pátá

Narovnala jsem si rozbolavělý krk, zamžikala a otevřela oči. Zívla jsem. Au. Přejela jsem si rukou otlačené místo. Z čela, které jsem si opírala o okenní sklo ve vlaku, se mi tupá bolest rozlévala po celé hlavě. Jelikož se mi v letadle povedlo usnout asi až půl hodiny před přistáním, procházela jsem letištní kontrolou a hledala nádraží trochu jako zombie. Nějak se mi podařilo objevit stánek, kde prodávali obložené bagety, a zhltla jsem jednu jako smyslů zbavená, načež jsem ve vlaku směr Nice upadla do hlubokého bezvědomí. Teď jsem si otřela z brady sliny.

„Nous arrivons dans trente minutes,“ oznámil mi odměřeně muž sedící na protějším sedadle a kývl bradou směrem k oknu.

Otočila jsem se tím směrem a zalapala po dechu. „Páni,“ zamumlala jsem.

Otevíral se mi výhled na skalnaté pobřeží a nekonečnou modř za ním. Kam až oko dohlédlo, rozprostírala se jen obloha a neskutečně modrá hladina Středozemního moře. Ten odstín modré se dal jen těžko popsat. Rozhodně by ale nepotřeboval na Instagramu žádný filtr. Na mořské hladině se střídaly zářivé, hluboké a jasné barvy od světle tyrkysové až po temně inkoustovou v tak neskutečné paletě, že připomínala animovanou pohádku. Na obzoru se moře potkávalo s oblohou, která se nad ním klenula jako další nekonečný sen. Sevřelo se mi srdce, musela jsem vzdychnout a do očí se mi málem nahrnuly slzy. Tak jsem opravdu ve Francii!

„Alors. C’est beau, non?“

Pohlédla jsem znovu na muže naproti a snažila se pomocí unaveného mozku a zbytků středoškolské francouzštiny dešifrovat, co mi právě řekl. Beau. To znamená krásný, ne?

„Eh, hm, oui.“

Něco zabručel: moje konverzační schopnosti na něj očividně velký dojem neudělaly. „Vous êtes américaine?“

Američanka?

„Oui,“ odpověděla jsem.

„Bienvenue.“

Přátelsky se usmál, pak si rozložil noviny a pustil se znovu do čtení. V telefonu mi zabzučela zpráva. Naštěstí se mi podařilo připojit na vlakovou wi-fi, protože mezinárodní data jsem zaplacená neměla. Vlastně mi na to před odjezdem ani nezbyl čas.

Mer: Nazdar! Už jsi v Nice?

Ještě ve vlaku, naťukala jsem odpověď. Budu tam tak za půl hoďky. Odklepla jsem textovku a otevřela si aplikaci s e-maily. Vyhledala jsem si poštu od Meredith. Našla jsem řetězec zpráv od ní a od Tabithy, kde mi sdělovaly podrobnosti mé mise. Na nádraží Nice Ville mě vyzvedne řidič. Odveze mě nejdřív na rodinné sídlo ve Valbonne a druhý den se nalodíme na jachtu. Moment. Na jachtu?

OMG, vyťukala jsem do zprávy pro Meredith. Tabitha neříkala, že budu hlídat dítě na jachtě. Nesnáším lodě! WTF?

Mer: Zjistila to, až když jsi odjela. Já vím, že nesnášíš lodě. Ale jachty? Francouzský jachty?

To je to samý.

Mer: To teda není.

Je.

Mer: Není.

Je.

Mer: Není.

Hele!

Mer: Musíš mi napsat, jestli je i naživo tak sexy.

Kdo? Vyťukala jsem naschvál s předstíranou nechápavostí.

Mer: Papež.

To už jsme řešily, ne? Prosím tě, nestresuj Tabithu.

Mer: Jo, ta by mi dala. Ale dívat se snad můžeš, ne? Neradím ti, abys zkoušela uhnat šéfa, to NE, ale hezký pracovní prostředí nikomu neuškodí. A nemyslím středomoří. Počkej, píšu to správně? Nebo je tam velký S?

To myslíš vážně?

Mer: No jo, no jo. Nebo je na tebe až moc velkej hezoun? Jako až příliš dokonalej?

Přestaň. Můžeme změnit téma? Ještě mi nasadíš brouka do hlavy.

Mer: Takže ty sis ho pořád nevygooglila? Zastav ten pitomej vlak a udělej to HNED TEĎ.

Mer: Rozumíš? Vyhledej si ho, šup. Mimochodem, měly jsme tě před odjezdem poslat s někým do postele. Jak dlouho už jsi nikoho neměla, co?

Nech toho! Obrátila jsem oči v sloup.

Mer: Měla by ses připravit. Ještě mi poděkuješ. Přibalila sis aspoň vibrátor?

Zakroutila jsem hlavou a kousla se rtů, abych nevyprskla smíchy. Další zpráva obsahovala odkaz. Meredith očividně neměla důvěru, že se budu řídit jejími rozkazy.

Za oknem vlaku se pomalu ztrácel oslnivý výhled na Středozemní moře a trať se vinula skrz předměstí Nice. Znovu jsem mrkla na displej telefonu. Můj palec asi dvě vteřiny zaváhal a pak dosedl.

Stránka se pomalu načítala, až odhalila Xaviera Pascala.

Ztěžka jsem polkla.

Ježišmarjá.

Ať jdou Tabitha s Meredith do háje. A pan Tate taky. A všichni ostatní, kdo zavinili, že jsem se tu ocitla.

Ano, Xavier Maxim Pascale byl opravdu sexy. Totiž vlastně ne sexy. Byl oslňující – krásný jako manekýn v reklamě v časopise, od níž nedokážete odtrhnout oči. Díval se nazlobeně, v očích ledový a tvrdý výraz. Zároveň měl ale opálenou pleť a lesklé tmavé vlasy, ledabyle odhrnuté z čela. Mohlo mu být nanejvýš pětatřicet. Takže žádný staroch. Nevím proč, ale ovdovělého francouzského miliardáře, který potřebuje ohlídat děti, jsem si představovala jako staršího pána. Kliknutím jsem otevřela článek, který fotku doprovázel.

Snímek ho zachytil na chodníku před luxusně vyhlížejícím vchodem do hotelu, jak má ruce zastrčené v kapsách tmavomodrých šortek a vysportované nohy mu mizí v takových těch mokasínech bez ponožek, které muži v Evropě bez ostychu nosí. Vedle něj bylo zaparkované ještě luxusnější auto. Zamžourala jsem na značku. Maserati. Matně černé, jestli mě pohled neklamal. Na hlavní googlovské stránce byla k vidění celá série jeho fotek, pořízených očividně pokradmu: nearanžovaný záběr přes přední sklo auta, mezi palmami v květináči, za oknem restaurace. Chudák. Lidi jsou jím očividně posedlí.

Samotný článek byl převzatý z francouzského bulvárního serveru. Zřejmě tu patří mezi nejžádanější celebrity. U dalšího článku figurovala starší fotka, na níž ho doprovázela tmavovláska štíhlá jako gazela. Ztělesnění francouzské elegance. Dlouze jsem vydechla a článek zavřela – stejně bych mu ve francouzštině nerozuměla – a pustila se znovu do čtení e-mailů.

Projela jsem logistické informace spojené s mým vyzvednutím a dostala se ke zprávě od Tabithy.

Ahoj Josie,

ještě jednou moc díky, že jsi do toho šla. Spolupracuju s touhle rodinou už delší dobu. Hlavně to ale bylo v období, kdy ještě žila Arriette, žena pana Pascala, jak už jsem ti myslím říkala. Byla to hrozná tragédie. Jejich dcera Dauphine je bezvadná! Bude jí teď něco kolem deseti. Neumím si ani představit, jak hrozné to pro ni muselo být, když přišla o maminku. Podle všeho s tím i po dvou letech pořád bojuje.

Normálně bych tě pozvala na oběd a všechno ohledně rodiny s tebou důkladně probrala. Jenže včera to byl blázinec, a tak ti musím všechno napsat do e-mailu.

Pro hlídačky, které posílám, platí standardní pravidla, tak ti je sem jenom zkopíruju. Známe se, takže vím, že to pro tebe nebude žádný problém. Ale musím si prostě krejt záda.

Dodržuj pravidla, která ti pro péči o děti nastaví rodina, a nevymýšlej si vlastní (denní režim, časy jídel a ukládání atd.).

Nesmíš si zvát návštěvy (důvěrné ani jiné) bez písemného souhlasu zaměstnavatele. (Nejlepší je napsat e-mail zaměstnavateli a mně v kopii, aby bylo všechno uloženo písemně. A vůbec nejlepší je se návštěvám po dobu trvání smlouvy vyhnout úplně.)

Kouření, alkohol a drogy jsou zakázané.

Nejsou dovoleny žádné intimní vztahy s kterýmkoli členem rodiny či jejich přáteli a známými. Většinu času bys měla být neviditelná.

Mobilní telefon je dovoleno používat pouze ve vyhrazeném volném čase, případně pokud je to výslovně požadováno pro kontakt se zaměstnavatelem během vycházek s dítětem. Nejspíš dostaneš místní mobil.

Máš nárok na dva dny volna týdně. Pracovní týden ve Francii může mít vlastně nejvýš 40 hodin, ale na tom se už domluvíš se zaměstnavatelem.

Jelikož ve tvém případě se bude většina práce odehrávat na jachtě (Promiň! Zjistila jsem to až teď. Strašně mě to mrzí. Ale zvládneš to, viď?), budeš si muset s panem Pascalem domluvit, jak to s tvým volnem zařídí. Ozvu se ti na konci prvního týdne, pak třetího a nakonec posledního (šestého) a zjistím, jestli ti budou chtít prodloužit smlouvu na osm týdnů. Kdyby se mezitím cokoli dělo, klidně piš nebo volej.

Přeju ti hodně štěstí v tý nejlepší práci na světě – vždyť budeš dělat anděla strážnýho skvělýmu dítěti!

Tabi

Zhluboka jsem vydechla, protože během čtení jsem téměř zadržovala dech. Líbilo se mi hlavně pravidlo, že mám být neviditelná. To teď přesně potřebuju. Ale může být člověk neviditelný, když s ostatními sdílí tak malý prostor, jako je loď? A co když všichni vyrazíme někam na břeh? Při představě drobnohledu novinářů se mi sevřelo srdce. Vzpomněla jsem si, jak traumatizující bylo, když se v novinách psalo o naší rodině, a otřásla jsem se.

Mer: OK, neodpovídáš, takže jsi určitě začala vyšilovat. Neboj, Josie. Dobře to dopadne. Prostě se věnuj holčičce a nic neřeš, šest týdnů uteče jako voda, uvidíš.

Znovu jsem vydechla. Moje nejlepší kamarádka mě znala jako své boty.

A co potom? naťukala jsem do zprávy.

Mer: Potom naplánujeme další krok. Spolu. Mám tě ráda.

Já tebe taky.

Zavřela jsem v telefonu všechny aplikace, abych šetřila baterii, a začala si sbírat věci, protože vlak právě vjížděl do nádraží.

Co mě to proboha napadlo? Člověk by nikdy neměl dělat dalekosáhlá rozhodnutí po traumatickém zážitku, notabene završeném třemi koktejly s ginem.

Z téhle výpravy koukají jen samé maléry.

Kapitola šestá

Vystoupila jsem zvlaku aprošla jedněmi ze zdobených zelených dveří do nádražní budovy Nice Ville. Byla to nádherná historická stavba, jejíž hlavní dvorana nebyla větší než hřiště na košíkovou, ale stěny zdobily všelijaké malby aštuky astřechu tvořila skleněná kupole, která toho očividně hodně pamatovala. Hleděla jsem nahoru spusou dokořán, ateprve když do mě někdo se zabručením vrazil, došlo mi, že stojím lidem vcestě.

„P-pardon.“ Nervozitou se mi stáhl žaludek apřinutila jsem se dát znovu do kroku. Nevím, jestli jsem čekala, že mě bude někdo vítat scedulí vruce, ale jak jsem se tak rozhlížela napravo nalevo asnažila se nemotat pod nohy davu cestujících, neviděla jsem nikoho, kdo by mě mohl očekávat.

Zase do mě někdo zezadu vrazil. „Excusez-moi.“

„Pardon,“ zamumlala jsem azamířila kmalému stánku, kde se prodávaly noviny, sladkosti acigarety, abych nikomu nepřekážela. Měla bych si aspoň koupit vodu, zatímco budu čekat apřemýšlet, co si počnu, když pro mě nikdo nepřijde. Pevně jsem stiskla rty, sáhla do tašky pro sluneční brýle anasadila si je na nos. Ukázala jsem na láhev vody apodala prodavači pár eur, které se mi podařilo vybrat zbankomatu na pařížském letišti.

Vtom jsem zaslechla dupot dětských nohou. Zpoza stánku vyběhla holčička vrůžových šatech astřevíčkách, rozcuchané tmavé blond vlasy jí divoce vlály, ajakmile mě uviděla, prudce se zarazila.

Dřepla jsem si kní na bobek, posunula jsem si brýle do vlasů astarostlivě nakrabatila čelo. „Nestalo se ti nic?“

„Dauphine!“ Nádražím se rozlehl vyplašeně znějící mužský hlas.

„Dauphine!“ Muž nejdřív proběhl kolem, vzápětí se však otočil auviděl nás. Sklonil se azvedl holčičku do náručí. Pevně ji sevřel azabořil jí hlavu do ramene, jako by chtěl zoufale nasát všechnu její vůni.

Panebože. To je on. Xavier nevím jak dál. Monsieur Pascale. Poznala jsem to zletmého pohledu do jeho tváře ještě dřív, než jsem zaznamenala ty neskutečně husté tmavé vlasy. Asoučasně mi docvaklo jméno jeho dcery. Drahé džíny mu pevně obepínaly vypracovaná stehna apod bílou lněnou košilí atmavomodrým sakem se rýsovalo tělo, na němž nebyl ani gram tuku navíc.

Pomalu jsem vstala austoupila dozadu, abych je nerušila.

Ruce mě svrběly, jak jsem si chtěla znovu zakrýt oči brýlemi, ale odolala jsem.

Když monsieur Pascale dceru pořádně objal, postavil si ji proti sobě atrochu sní zatřásl, zatvářil se přísně az úst mu tryskal příval slov, kterým jsem nerozuměla. Asi myslel, že se mu dcerka ztratila, azpětně se ho zmocnil strach. Páni, ten chlap je ale přitažlivý. Mnohem přitažlivější než na té bulvární fotce, co mi poslala Meredith. Jeho pouhá přítomnost působila jako silný vír.

Pak na mě děvčátko ukázalo ajá se přiměla přistoupit blíž.

Jeho šarm na mě dopadl jako rána na solar.

Téměř jsem nedýchala.

Sakra.

Silou vůle jsem od něj odtrhla oči apohlédla na jeho dceru, která si mě zvědavě prohlížela. „A-ahoj,“ vykoktala jsem.

Přistoupila jsem kněmu, podala mu ruku apodívala se mu přímo do očí.

Usmála se. „Bon.“

Dobře?