Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Allie Reynoldsová

Mráz pod kůží

Z anglického originálu Shiver, vydaného nakladatelstvím Headline Publishing Group v Londýně v roce 2021, přeložila Tereza Marková Vlášková.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020,
jako svou 7794. publikaci.

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Redakce Jana Žofková
Korektura Richard Straberger
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o.

První vydání, Praha 2020

Shiver © 2021 Allie Reynolds
First published in 2021 by Headline Publishing Group, London
Translation © Tereza Marková Vlášková, 2020
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved.

ISBN 978-80-7625-472-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-471-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-061-1 (print)

Mým rodičům – milovníkům hor

PROLOG

Už tady zase máme tu hroznou roční dobu. Dobu, kdy ledovec vydává těla.

Ta obří masa ledu na vrcholu je ve skutečnosti zmrzlá řeka, jenom teče příliš pomalu, než aby to člověk postřehl pouhým okem. V jejích sklovitých hlubinách se nové oběti otírají rameny o ty starší. Některé se vynoří nahoře, jiné u zřídla a nikdy se nedá předem odhadnout, na koho přijde řada.

Tělo se může objevit klidně až po letech. Dokonce i po desetiletích. Nedávno se ve zprávách mluvilo o ledovci v sousední Itálii, který vydal mumifikované vojáky z první světové, včetně přileb a pušek.

Pořád ale platí, že co ledovec schvátí, nakonec vždycky navrátí, a tak každé ráno projíždím místní zprávy.

Čekám, kdy se objeví jedno konkrétní tělo.

1

„Haló?“ Zahloubené betonové nástupiště mi to zvolání vrací ozvěnou.

Čeká u něj stará známá červeno-bílá kabinka, kukaň pro obsluhu však zeje prázdnotou. Slunce už se schovalo za vrcholky Alp, obloha je růžová, ale v chatě nesvítí jediné okno. Kde všichni jsou?

Do tváří mi naráží ledový vítr. Ještě důkladněji se zachumlám do bundy. Sezona zatím nezačala, resort bude v provozu až za měsíc, tudíž mě vypnutá sedačková lanovka pro lyžaře nepřekvapila, ale předpokládala jsem, že tahle bude v provozu. Jak jinak se máme dostat nahoru na ledovec? Nespletla jsem si datum?

Odhodím obal se snowboardem na zem, vytáhnu mobil a znovu si přečtu e-mail. Vím, že je to už dávno, ale co takhle víkendový sraz? Chata Panorama, ledovec du Diable, Le Rocher. Sraz u lanovky v pátek 7. listopadu v 17 hodin. C. :-*

C jako Curtis. Pozvat mě někdo jiný, smazala bych zprávu bez odpovědi.

„Hej, Millo!“

Po schodech se ke mně lehkým krokem blíží Brent. Je o dva roky mladší než já, takže mu teď bude jedenatřicet, a i když vypadá ztrhaně a unaveně, pořád z něj – z těch jeho delších tmavých vlasů a dolíčků ve tvářích – vyzařuje klukovské kouzlo.

Popadne mě do náruče a zvedne ze země. Taky ho pevně obejmu. Kolik chladných nocí jsem strávila v jeho posteli! Vyčítám si, že jsem se mu neozvala už dřív. Jenže po tom, co se stalo… A on mě taky nekontaktoval.

Za jeho zády se tyčí špičaté vrcholky hor, stíny na pozadí tmavnoucí oblohy. Vážně se mi tam chce? Ještě není pozdě. Mohla bych se na něco vymluvit, skočit do auta a vrátit se domů do Sheffieldu.

Za námi se ozve zakašlání. Odtáhneme se od sebe a spatříme vysokého blonďatého Curtise.

Tak nějak jsem čekala, že bude vypadat stejně, jako když jsem ho viděla naposled. Hromádka neštěstí. Zdrcený žalem. Samozřejmě jsem se spletla. Měl přece deset let na to, aby se přes to přenesl. Nebo aby to zasunul co nejhlouběji do podvědomí.

Obejme mě jenom krátce. „Rád tě vidím, Millo.“

„Já tebe taky.“ Vždycky jsem se mu bála podívat do očí, protože byl – a pořád je – děsný fešák, teď mi to ale činí ještě větší potíže.

Pánové si podají ruce. Curtis vypadá vedle snědého Brenta pobledle. Mají s sebou snowboardy, přesně podle očekávání. Těžko předpokládat, že bychom se do hor vypravili bez nich. Mají na sobě džíny stejně jako já, zpod snowboardových bund jim ale vykukují límečky košil a to mě pobaví.

„Snad jste nečekali, že se hodím do gala?“ pronesu řečnickou otázku.

Curtis si mě prohlédne od hlavy k patě. „Takhle to bude stačit.“

Polknu. Oči má pořád stejně modré, připomínají mi však někoho, na koho nechci myslet. Navíc z něj nesálá někdejší vřelost. A to jsem se kvůli němu táhla na místo, kam jsem se zapřisáhla už nikdy nevrátit. Začínám toho litovat.

„Přijde ještě někdo?“ zeptá se Brent.

Proč kouká na mě?

„Netuším,“ odpovím.

Curtis se rozesměje. „Ty to nevíš?“

Kroky. Blíží se Heather. A kdo je to s ní? Dale? To snad ne, oni jsou pořád spolu?

Dale má místo dřívějšího vrabčího hnízda módní sestřih a zbavil se všech piercingů. Na nohou má skejťácké boty, které snad neviděly prkno ani z dálky. Nejspíš byl „poheatherován“. Aspoň že mu dovolila vzít si s sebou snowboard.

Ona vyrazila v šatech, černých a třpytivých, silonkách a vysokých kozačkách. Musí mrznout, ta polstrovaná bunda to nezachrání. Obejme mě a já z jejích dlouhých tmavých loken ucítím lak na vlasy.

„Moc ráda tě vidím, Millo!“ Zní to skoro až upřímně, určitě už má v sobě pár skleniček. Díky kozačkám na osmicentimetrovém podpatku je o kousek vyšší než já, proto si je taky nejspíš obula.

Předvede mi prstýnek.

„Vy jste se vzali?“ pochopím. „Gratuluju.“

„Už jsou to tři roky.“ Má ještě výraznější severovýchodně anglický přízvuk než dřív.

Brent s Curtisem poplácají Dalea po zádech.

„Dal sis se žádostí načas, co?“ rýpne si Brent. I jeho londýnský přízvuk mi připadá silnější.

„Ve skutečnosti jsem ho požádala já,“ vyštěkne Heather.

Dveře kabinky se se skřípěním otevřou. Přišourá se k nám lanovkář v černé čepici s logem resortu stažené do čela. Odškrtne si naše jména na seznamu a gestem nám naznačí, že můžeme nastoupit.

Ostatní se nahrnou dovnitř.

„To už jsme všichni?“ zeptám se, abych získala trochu času.

Lanovkář to tak vidí. Připadá mi jaksi povědomý.

Ostatní už čekají vevnitř. Neochotně se k nim připojím.

„Kdo jiný by tu taky byl, ne?“ podotkne Curtis.

„Pravda,“ přitakám. Občas se k nám na chvíli přidal ještě někdo další, z původní party ale zbývá pouze nás pět. Nebo spíš stojí pouze nás pět.

Zničehonic mě zaplaví pocit viny. Už nikdy nebude chodit.

Lanovkář za námi zavře. Nakloním se, abych se mu podívala do obličeje, on se ale vzápětí otočí a zmizí v kukani na druhém konci nástupiště.

Lanovka se dá do pohybu. Kabinka se snaží dohonit blednoucí světlo na hřebenu a my zatím jako u vytržení zíráme přes plexisklo na vršky jedlí pod sebou. Jinak je to samá hlína a kamení, zvláštní pohled. Vždycky to tu bylo pokryté sněhem. Koukám, jestli nezahlédnu sviště, ale ti jsou nejspíš někde zalezlí a hibernují. Projedeme nad útesem a městečko Le Rocher se nám ztratí z očí.

Vznáším se ve vzduchu, za okénkem ubíhá krajina a mě přepadne divný pocit. Jako bychom nemířili nahoru, nýbrž cestovali do minulosti. A já si nejsem jistá, jestli jí už zvládnu čelit.

Pozdě. Kabinka se zhoupnutím zastavuje ve stanici na půli cesty. Vystoupíme a vytáhneme bagáž. Panuje tu větší zima a tam, kam máme namířeno, ještě přituhne. Mírný vítr si pohrává s francouzskou vlajkou. Na náhorní plošině není ani noha. Někdy v polovině výstupu vystřídá hnědou a zelenou bílá – tady začíná sněhová pokrývka.

„Čekal jsem, že touhle dobou už bude sníh i v údolí,“ poznamená Brent.

Curtis přikývne. „Globální oteplování v kostce.“

Nacházíme se v centru lyžařského areálu, v zimě se tu míhají sedačkové lanovky a vleky, dnes jsou však v provozu pouze kryté sedačky.

U-rampa bývala přímo tady, vedle té chatrče. Dlouhá účková rampa teď připomíná obyčejný blátivý příkop, přesto v duchu vidím její zářivě bílé stěny. V té době platila za nejlepší v Evropě, proto jsme se sem tenkrát všichni sjeli.

Bože, tolik vzpomínek! Naskakuje mi husí kůže. Představuju si naše mladší já, jak se pošťuchují a smějí. Nás pět. Plus ty dvě, které tu nejsou.

Mrazivý poryv větru mi rozcuchá vlasy. Zapnu si bundu až pod bradu a pospíším si za ostatními.

Lanovka s krytými sedačkami nás odveze skoro do výše tří a půl tisíce metrů. „Ďábelský“ ledovec je jedním z nejvýše položených lyžařských areálů ve Francii. Sedačky s lesklými oranžovými kryty zavěšené na lanech připomínají vánoční koule. Curtis si vybere tu nejbližší otevřenou.

Heather zatahá Dalea za ruku. „Pojedeme ve dvou.“

„Ale no tak,“ zaprotestuje Dale. „Vždyť se vejdeme.“

Curtis opíše rukou půlkruh. „Místa je tu dost.“

Heather se tváří pochybovačně a já jí rozumím. Do těchhle kabinek se má teoreticky vejít šest lidí, se zavazadly se tu ale budeme mačkat. Ona s sebou navíc má i kufr, prokrista.

Brent se skloní, aby vůbec prošel dovnitř. „Můžeš si mi sednout na klín, Milli. Podej mi snowboard.“

„Ať si ti na klín sedne Dale,“ odseknu. „Já sedím tady.“

Nakonec skončí na klíně Heather, u Dalea, vedle nich sedí Curtis a já s Brentem jsme na druhé straně, obklopení batohy a taškami. Dale bez dredů vypadá divně. Má seveřansky bledou pleť – dřív mi připomínal Vikinga. Teď bych ho tipovala spíš na moderátora nějakého soutěžního pořadu.

Rychle se přesouváme přes náhorní plošinu. Pod námi zeje prázdnota. Zapomněla jsem, jak obří to tu je. V létě se sem chodí na túry, nahoru se vinou klikatící se stezky. Musí to být nádherné, ta záplava alpské květeny, i když dnes už vidím jen divoce rostoucí zhnědlou trávu a skalní suť. Nikde ani známka života, dokonce ani ptáček. Krajina působí neúrodně.

Mrtvě.

Ale kdeže. Spí. Vyčkává.

A není v tom sama. Polknu a násilím tu myšlenku potlačím.

Když s drnčením míjíme stožár, narazíme do sebe s Curtisem koleny. Připadá mi nezvykle tichý, ale to je pochopitelné. I pro mě je to těžké, takže pro něj to musí být ještě stokrát těžší.

Na pozvánce o tom sice nepadlo ani slovo, přesto je jasné, proč tu jsme. Jen pár dní před tím e-mailem ve zprávách informovali: Britská snowboardistka pohřešovaná už deset let byla po dlouhém soudním sporu úředně prohlášena za mrtvou.

Ostatním se sem určitě taky zrovna nechtělo, ale jak jsme mohli odmítnout? Jasně že bude chtít zavzpomínat, to je lidské.

Pod námi už leží sníh, za soumraku hází fialové odlesky. Vysoko nad námi se tyčí útesy, podle nichž dostalo město jméno. Chata Panorama stojí na samém vrcholku a její tmavé obrysy jako by se krčily, aby se jim snáz vzdorovalo všem živlům.

„Jak se ti to vůbec povedlo zařídit, Milli?“ zeptá se Brent.

„Co máš na mysli?“ nechápu.

„VIP přístup na ledovec. Soukromou jízdu lanovkou a všechno ostatní. Tomu říkám majstrštyk.“

Vytřeštím na něj oči. „Jak to myslíš?“

„V týhle roční době mají přece zavřeno. Muselo tě to stát balík.“

„Proč myslíš, že jsem to zorganizovala já? To všechno Curtis!“

Curtis na mě úkosem pohlédne. „Co prosím?“

Na co si to hrají? Vytáhneme mobily. Když jsem si sem mobil vzala poprvé, hned při první jízdě jsem si ho rozbila a na boku se mi vylila ošklivá obdélníková modřina. Pak už jsem si ho s sebou nebrala.

Ukážu jim e-mail s pozvánkou a Brent mi zase ukáže svůj. Text je stejný, jen se odesílatel místo „C.“ podepsal „M.“ a v připojené doušce stojí P. S. Ztratila jsem mobil. Piš na mail.

„Koukej.“ Curtis ke mně otočí svoji pozvánku, je stejná jako Brentova.

Nikdy jsem se v něm nevyznala. Nemyslí si třeba, bůhvíjaký se mu nepovedl vtip?

Se zadrnčením mineme další stožár a mně zalehnou uši. Začíná prudké stoupání. Máme před sebou dlouhou cestu na strmý ledovec.

Obrátím se na Dalea a Heather. „A jaká pozvánka přišla vám?“

Dale se zarazí.

„Stejná jako vám,“ odpoví Heather.

„Od M., nebo od C.?“ chce vědět Brent.

„Ééé, od M.,“ počastuje mě Heather významným pohledem.

Proč mám pocit, že lže? „Ukážeš mi ji?“

„Promiň,“ řekne. „Už jsem ji vymazala. Ale byla úplně stejná jako ta jejich.“

2

Nevím, co mám nahoře čekat. Hudbu? Svíčky? Číšníky s podnosy se šampaňským?

Nic z toho se nekoná. Plošina je slabě osvícená a liduprázdná, v kukani lanovkáře nikdo nesedí. Vytáhneme zavazadla ven. Ozve se houkání sirény a lanovka se zastaví. Asi ji ovládají zezdola, aby nemuseli platit dalšího člověka, a náš příjezd viděli na bezpečnostní kameře. Stejně je to ale trochu děsivé, když vlastně nevíme, kdo nás pozval, a soudě podle Heatheřina svraštělého obočí si to nemyslím jenom já.

Brent se podívá mým směrem. „Nenecháme si zatím věci tady?“

„Mě se neptej.“

Odloží si tašky na zem. Po chvíli váhání udělám totéž. Těžko nám je tu někdo ukradne.

Schody jsou ze železných roštů, aby se po nich dobře chodilo v botách obalených sněhem. Ke konci už supím. Je tu řídký vzduch. Zatlačím do dvoukřídlých dveří a vejdu do chaty. Přivítá mě zatuchlý pach krbového kouře. Na okamžik musím zavřít oči. Tahle vůně je v mých vzpomínkách na dávné zimy nejvýraznější.

Curtis pleskne dlaní o vypínač a chodba obložená dřevěnými panely se rozsvítí. Za běžného provozu tudy, kolem skříněk na lyže, nepřetržitě proudí zástupy lyžařů a snowboardistů směřujících na ledovec, teď tu ale vládne zlověstné ticho.

Curtis si přiloží dlaně k ústům a zavolá: „Je tu někdo?“

Brent už mě zase pozoruje. A Dale taky. V duchu se vrátím k těm pozvánkám. Že by za tím byl někdo z nich? Kdepak, to se mi nezdá. Jak správně podotkl Brent, přijeli jsme úplně mimo sezonu. Pronajmout to tu na víkend muselo vyjít na pěkných pár tisíc. Trochu jsem si přes internet zahrála na zvěda, a tak vím, že Curtisovi se daří dobře. Musel to být on. Ale proč tolik tajností? A jedou v tom ostatní s ním, nebo je nějak přesvědčil o tom, že jsem je pozvala já?

„Někdo tu na nás přece musí čekat,“ prohlásí Curtis. „Pojďte, porozhlédneme se.“

Rozběhneme se do všech stran, jako děti, které dostaly rozchod v zábavním parku. Tohle místo je jedno velké bludiště. Jedná se o jedinou chatu široko daleko, v jejích rozlehlých prostorách sídlí horská záchranná služba, velín a vůbec vše, co by zdejší hosté a zaměstnanci mohli potřebovat. Znám akorát zdejší restauraci a záchody, nic víc. Jo, a kdysi jsem tu vlastně přespala v jedné z těch prťavých nocleháren – provozují tu nejvýše položenou mládežnickou ubytovnu ve Francii.

Probíhám chodbami a cestou mačkám vypínače. Míjím desítky zavřených dveří. Některé jsou odemčené, jiné zamčené. Zrovna tyhle jdou otevřít. Bože, možná že jsem tenkrát přespala zrovna tady. Vdechnu navlhlý puch plesniviny a hned se mi vynoří vzpomínka. Brent leží pode mnou na matraci a obrovskýma rukama mi svírá boky. Zůstanu zírat na úzkou palandu pro jednoho. Pak vycouvám a pečlivě za sebou zavřu.

Ve vedlejší místnosti je sklad prádla, na policích z borového dřeva leží vyskládané komínky drsných bílých ručníků a prošoupaných lůžkovin a páchne to tu po levném prášku na praní. O kus dál ke mně zavane vůně jídla – no jistě, tady je kuchyň. Na obřím sporáku stojí dvě pánve. Nadzdvihnu pokličky. V jedné je dušené maso se zeleninou, ve druhé bramborová kaše. Obojí je ještě teplé. Že by to byla naše večeře? Ale proč tu nikdo není?

Všimnu si dveří na záchod a opatrně je otevřu, přivítá mě ale jen prázdnota a tma. Za kuchyní je podobně potemnělá restaurace, zakouřená tak moc, až se rozkašlu, třebaže v krbu nehoří. Tady jsem se něco naseděla, ohřívala si ruce o hrnek kafe a čekala, až se přežene sněhová bouře, teď ale na stolech neleží ubrusy, a tak se vydám do další chodby za zatáčkou. Ostatní jsou nejspíš o patro výš, už je neslyším.

Další sklady, další zamčené dveře. Časovač světel je nastavený na hrozně krátkou dobu, světla občas zhasnou dřív, než dojdu k dalšímu vypínači, a já zůstanu uvězněná ve tmě a musím se sunout podél stěny. To ticho je děsivé. Kdyby se na mě z některých těch dveří někdo vyřítil, určitě bych dostala infarkt.

Konečně něco, co poznávám: hlavní východ, tudy se jde na ledovec. Pospíším si k němu. V tuhle noční hodinu venku nikdo nebude a nejspíš bude zamčeno, ale zkusím to, abych si mohla vychutnat bodavě ledový vzduch. Už je to tak dávno!

Je odemčeno. Škvírou dovnitř vtrhne s vysokým neúnavným jekotem vítr. Zní podivně lidsky. Rázně dveře zavřu, zůstanu stát na místě a těžce oddechuju. Věděla jsem, že návrat sem nebude jen tak. Je tu příliš mnoho dveří, jež by bylo lepší neotevírat.

Seber se, Millo.

Tak jo. Však já to zvládnu. Pár skleniček a bude to dobrý.

V patře je salonek, kde se pořádají svatby a různé oslavy. Maličké resorty, jako je tenhle, si tím slušně přivydělávají, hlavně mimo sezonu. Salonek znám sice jenom z fotek, ale ostatní už tam určitě budou, spodek už jsem přece prošla celý.

Zastavím se pod schody. Vedou k těžkým protipožárním dveřím a za nimi jako by byl vzduch ještě studenější. Stopy vůně. Povědomé. Co to jenom je? Možná Heatheřin parfém.

Zpoza dveří napravo slyším hlasy.

Stop! stojí na ceduli. Hra začíná. Odlož mobil do košíku.

Zprudka vydechnu. Hra! Že by nějaký kvíz, něco se snowboardingem, nebo co si jeden o druhém pamatujeme? Něco, co nás přinutí rozpovídat se o starých časech? Sedělo by to na Curtise: takhle nám rozkazovat, co máme dělat, a snažit se zamezit tomu, aby nás cokoli rozptylovalo a kazilo jeho plány. Odložím mobil do košíku. Jenže…

Znovu se zaměřím na ceduli. Hra začíná. Přesně to jsem kdysi řekla… A dost! Je to naprosto běžná fráze. Nic to neznamená. Odhodím telefon na hromádku k těm čtyřem, které už tam leží, a vejdu dovnitř.

Salonek přečnívá nad svahem, na zemi leží vysoký chlupatý bílý koberec, který má připomínat sníh za okny, a nábytek, sladěný do bílé a stříbrné barvy, byl bezpochyby nemožně drahý. Polstrované saténové židle, stoly ze skla a chromu. Honosný prostor se od rustikálního stylu v přízemí už ani víc lišit nemůže. Dokonce je tu i jiný vzduch. Dusivý kouř z krbů vystřídala vůně čerstvé výmalby.

Celá zadní stěna je prosklená a bílé sametové závěsy jsou stažené šňůrkou. Ve dne odtud musí být úchvatný výhled, teď však za okny vládne černočerná tma. Nenarušuje ji jediné světýlko. Za současné situace to působí strašidelně, na svatbu je to ale jinak moc hezké místo.

Pokud vám nevadí, kolik životů si už ten ledovec vyžádal.

A kolik těl stále odmítá vydat.

Nemysli na to.

Je tu taková zima, že mi jde od úst pára. Taky je tady vlhko. Nejspíš se tu nic nekonalo pěkných pár měsíců. Ostatní se už chopili pití. Na stříbrném tácu kousek od nich stojí osamělá lahev s pivem, Kronenbourg 1664. V ruce studí a zebe. Tohle francouzské pivo, nasládlé a s bublinkami, jsem zbožňovala. Nepila jsem ho, co jsem odsud odjela.

Stále je přítomno jenom nás pět. Zaměstnanci budou asi v jiné části budovy. Curtis se pořád kouká na dveře. Co ještě naplánoval?

Heather mi pěstěnými nehty s francouzskou manikúrou sevře paži těsně nad loktem. „Vidělas tu hru?“

„Jakou hru?“

Odvede mě k nízkému stolku, na němž stojí vysoká dřevěná bedýnka. Vedle ní leží pera, na pohled dražší obálky a kartičky krémové barvy. A laminovaný natištěný návod. Na prolomení ledů. Nadpis je vyvedený ozdobným písmem, jaké se používá na parte.

A taky na svatebních oznámeních, připomenu si rychle.

Každý napíše na papírek tajemství, něco, co o něm ostatní nevědí. Hodí ho do krabice. Potom se obálky postupně vytáhnou a všichni hráči hádají, kdo je autorem které z nich.

Znovu blýsknu pohledem po Curtisovi – pobavilo mě, kolik si s tím dal práce, i když bychom se všichni klidně jenom opili do nálady. Curtis kolem mě projde, zastaví se u zamlženého okna, otře ho a zadívá se ven. Svými ladnými pohyby mi vždycky připomínal gymnasty, na tom se nic nezměnilo. Stále z něj vyzařuje působivá noblesa.

Na to, abych s ním promluvila, mám v sobě málo alkoholu, a tak raději zamířím k Brentovi. Překvapilo mě, že i on drží v ruce lahev piva. Dřív nepil.

„Jezdíš ještě někdy?“ zeptám se.

„Jednou ročně. Víc si nemůžu dovolit. A pořád hodně jezdím na skejtu.“

„To jsem pochopila podle těch bot.“

Má tenisky značky DC, na palcích tak prošoupané, že jsou vidět ponožky. Tahle značka ho kdysi sponzorovala, teď si od nich ale nejspíš musí boty kupovat za své. Je hezké, že jim zůstal věrný – to je celý on.

Tehdy v zimě mu bylo pouhých jedenadvacet, byl ještě takový habán a plný energie jako teenager. Teď působí plnějším dojmem. Zdá se, že má pořád docela hezky vypracované tělo, i když pod tím pytlovitým oblečením se to dá jen těžko posoudit. Nicméně kalhoty pořád nosí nízko pod pasem.

Po otci je napůl indián, a než se vrhl na snowboarding, slavil se svou snědou pletí a ušlechtilými rysy chvíli úspěchy v modelingu. Čas od času si ho zkusím vyhledat na internetu, jeho profil na Instagramu mi toho ale moc neprozradil. Zajímalo by mě, jestli někoho má, jestli třeba nemá i děti, mohl by si to však špatně vyložit. Opravdu doufám, že je šťastný.

„Vážně jsi mě sem nepozvala ty?“ zeptá se.

„Ne,“ zavrtím hlavou. „Už jsem ti to říkala.“

Střetnu se pohledem s Curtisem – pořád stojí u okna a tváří se… ustaraně? Nejspíš mu nejde do hlavy, kde je všechen personál.

„Co ty, pořád jezdíš?“ položí mi Brent další otázku, očividně se snaží přejít na nějaké bezpečnější téma.

„Co jsem odsud odjela, tak ne.“

„Fakt? Ani jednou?“

„Mám práce až nad hlavu.“ Překvapila jsem ho. Tehdy jsem nemyslela na nic jiného než na snowboard a malovala jsem si, že budu jezdit do co nejpokročilejšího věku.

Abych pravdu řekla, děsí mě to. Děsí mě, kým se na prkně stávám a kolik životů bych ještě mohla zničit. Jakmile si zapnu vázání, na ničem jiném mi nezáleží.

Brent netuší, co jsem provedla, nebo alespoň neví o všem. Nikdo z nich neví o všem.

A já se postarám, aby to tak zůstalo.

3

Heather zatleská, abychom jí věnovali pozornost. „Čas prolomit ledy.“

„Ježiš, já mám hlad, až bych brečel,“ protestuje Brent.

„Já taky,“ přidám se k němu. „V kuchyni je dušený maso.“

Heather našpulí rty. „Bude to legrace. Najíme se pak.“

Byla vždycky takhle na zabití, nebo se z ní v manželství stal ještě větší generál? Obrátí do sebe zbytek vína. Možná je jenom opilá.

Brent sice něco bručí, ale Heather rozdá kartičky, pera a obálky. Znovu se podívám na Curtise, ale on mě rychlým krokem mine a zamíří ven.

„Co tam jako máme napsat?“ chce vědět Brent.

„Něco pikantního, co o vás nikdo tady neví,“ poučí ho Heather.

Vyschne mi v krku. Vyžahnu pivo, jenže tohle sucho nezmizí, ani kdybych vypila celý sud. Vím to, protože už jsem to zkoušela, když jsem odsud před deseti lety odjela.

Snažím se vymyslet, co vtipného napsat, a okusuju přitom špičku pera. Z chodby ke mně doléhá Curtisův hlas. U ucha má telefon. Typický Curtis – donutí nás odložit mobily, a sám pak telefonuje. Že by si volal s přítelkyní? Všimne si, že ho pozoruju, a zavře za sebou dveře.

Zadívám se na kartičku, ale hlady a zimou mi to vůbec nemyslí. Nakonec napíšu trapné: Mám kočku jménem Stalefish.

Brent někam zmizel. Strčím kartičku do obálky a vhodím ji škvírou do krabice. Kde ji vůbec Curtis sehnal? Je sice bílá, ale jinak se do salonku vůbec nehodí. Nekvalitní překližku někdo poslepoval a natřel, jen aby se neřeklo, připomíná mi to výrobky mého dědy.

Potřebuju na záchod. Dámy jsou hned za prvními dveřmi. Z kohoutku teče tak ledová voda, že je až s podivem, že nezamrzly trubky.

Brent zatím v salonku objevil obří pytlík brambůrků. Naberu si hrst.

Bradou ukážu na jeho snowboardovou bundu. „Ještě pořád tě Burton zásobuje, nebo sis ji musel koupit?“

„Mám u nich slevu.“

„To se někdo má. Já si na tenhle výlet musela pořídit všechno nový.“ Olíznu si sůl z prstů. Veškeré vybavení jsem před deseti lety darovala jedné malé Francouzce, která bydlela přes ulici. Zasloužila si ho víc než já.

Curtis už dotelefonoval a zase stojí u okna, zády k nám. Co tam pozoruje? Vždyť není nic vidět.

Dale přinese další várku piv. Já a Brent se hned jednoho chopíme.

„Tak co, hrajeme?“ ozve se Heather.

„Vteřinku,“ odpoví Curtis a zase odejde na chodbu.

Heather vypadá, že brzy vybuchne. Potlačím úsměv. Curtis to snad udělal, jen aby ji naštval.

„Viděli jste tu ještě někoho?“ zeptám se ostatních.

„Ne,“ odpoví Dale. „Řekl bych, že jsme tu úplně sami.“

„Vypadá to tak,“ přitaká Brent.

„Ale v kuchyni je teplý jídlo,“ připomenu.

„Jo, to jsem viděl,“ kývne Dale. „Asi usoudili, že si zvládneme nandat sami. A ráno nejspíš někoho pošlou, aby nám udělal snídani.“

„Nechat tu hosty bez dozoru? Nechápu, že to někdo dovolil,“ podivím se.

„Šetří to náklady,“ odtuší Dale.

Brent se přidá. „Tyhle maličký resorty to v konkurenci těch obřích, jako je Trois Vallées, musejí mít těžký.“

„No a co ta hra?“ napadne mě. „Tu nám taky připravil někdo z resortu?“

Nikdo netuší. A podle toho, jak na mě koukají, si asi pořád myslí, že s tím mám co do činění já.

„Můžu se do toho pustit?“ otáže se Heather, jakmile se Curtis vrátí. Ani nečeká na odpověď, rovnou nadzvedne víko zespod krabice, vytáhne první obálku a roztrhne ji.

My ostatní si přitáhneme židle blíž. Proč se do toho vůbec vrhá tak natěšeně? Co čeká, že se dozví?

„Všechno to přečtu nahlas a pak budeme hádat, kdo je autor, jo?“

Je zvláštně roztěkaná, to nebude jenom pitím. Nejspíš na něčem jede. Na druhou stranu Curtis taky vypadá vynervovaně. Sedí, jako by spolkl pravítko, a neustále se kolem sebe rozhlíží.

Necítím prsty. Strčím si je pod stehna, jenže saténový potah židle je stejně ledový jako všechno v salonku.

Heather přečte první kartičku a zrudne. „Rozdal si to se mnou Brent.“

Vrhne nervózní pohled po manželovi, jako by se bála, aby si to nevyložil jako její přiznání, jenže on se dívá na mě, stejně jako Brent a Curtis.

„To jsem nepsal já,“ ozve se Curtis.

Zasmějeme se.

Všichni kromě Heather. „Řeklo se, že nejdřív přečteme všechny a pak teprve budeme hádat.“

Rozkazovat něco Curtisovi? Hodně štěstí, holka!

„Já to taky nepsala,“ ohradím se.

Kluci se opět zasmějí. Heather mě probodává pohledem.

Dale pozvedne dlaně. „Na mě nekoukejte.“

Další smích.

Určitě to napsal jeden z kluků, jako vtip. Nejspíš Curtis.

Heather už otevírá další obálku. Nač ten spěch? Že by spolu s Brentem něco měli? I kdyby to tak bylo, určitě by se tím takhle nechlubila. S Dalem se tenkrát dali dohromady poměrně zkraje sezony.

Odkašle si. „Rozdal si to se mnou Brent,“ přečte nepřirozeně rozjařeným tónem.

Další smích, tentokrát hlasitější – já, Brent a Curtis. Dale se neusmívá ani náznakem.

Curtis plácne Brenta po rameni. „Není divu, že ses na tu olympiádu nikdy nedostal. Byl jsi nevyspalej.“

Už má lepší náladu, to je dobře. Ten jeho nápad na prolomení ledů zafungoval. Navzdory zimě, která tu panuje, nám začíná být teplo – někomu ze smíchu, někomu ze studu. Baví mě pozorovat, jak se Heather kroutí. Z Daleova výrazu soudím, že jestli spolu jeho žena a Brent někdy něco měli, je to pro něj novinka.

Brent s Heather si vymění pohledy. Brentovo povytažené obočí hovoří jasně: Co to tady zkoušíš? Myslí si, že to psala ona! Heather nepatrně zavrtí hlavou. Co tím chce říct? Teď ne? Nebo že ona to nepsala?

Mám z toho v hlavě guláš. Jestliže Brent podezřívá Heather, že text na jednu z těch kartiček napsala ona, znamená to, že se spolu vážně vyspali?

Natáhnu krk, abych si mohla prohlédnout písmo – ne že bych ho poznala, té zimy jsme si moc vzkazů neposílali –, ale ať už je autorem kdokoli, zvolil úhledná velká písmena, aby se náhodou neprozradil. Je to vtip, jiná možnost neexistuje. Curtis s Brentem se na nás museli domluvit, aby to tu trochu rozproudili. Curtis s Dalem si nikdy úplně nesedli. Jenže Brent nevypadá, že by to překvapení hrál.

Mohla bych se ozvat a zopakovat, že ani jedna z těch kartiček nebyla ode mě, ale rozhodnu se počkat, co tam máme dál.

Heather otevře třetí obálku. Podívá se na ni a vyjeveně zadrží dech. „Rozdala si to se mnou Saskie.“

Tentokrát se nikdo nesměje. Tohle už je přes čáru.

Sice jsme každý jiný, ale tohle by snad nenapsal nikdo z nás. Pokud vím, Saskie spala jenom s jedním z nás, a pochybuju, že o tom ostatní věděli. Obezřetně se vyhnu Brentovu pohledu – a taky Curtisovu.

Heather si zkoumavě prohlíží manžela, očividně přemýšlí, jestli to nepsal on. Když navážu na svůj dosavadní předpoklad, že první dvě tajemství patřila Curtisovi a Brentovi, pak tohle musel napsat právě Dale. Ale proč by to sakra dělal?

Heather rozlepí další obálku. Určitě si říká, že nic horšího už tam být nemůže.

Jenže to vypadá, že může – Heather zamrká a zděšeně se na nás zadívá. „Vím, kde je Saskie.“

Curtis jí kartičku vyškubne z ruky a s kamennou tváří si ji prohlédne. „To má bejt vtip?“

Všichni mlčí.

„Napsal někdo z vás něco z toho?“

Přejíždíme pohledem jeden druhého. Kroutíme hlavou.

Přepadne mě neklid. Zadívám se z okna do té neprostupné, černočerné tmy a uvědomím si, že jsme tu úplně sami. Jen a pouze nás pět. Jinak široko daleko ani noha. Musím zjistit, jestli nás sem vážně pozval Curtis. Protože jestli ne…

Pohlédnu na dveře a představím si ty dlouhé tmavé chodby, jež se za nimi táhnou. Že by tam přece jen někdo byl?

Jako první prolomí ticho Brent. „Měli bychom si přečíst i tu poslední.“

Heather otevře obálku a zbledne. Kartička se třepotavě snese k zemi.

Zvednu ji. „Jsem Saskiin vrah.“

4

PŘED DESETI LETY

Nad U-rampu se vznese dívka, jíž se zpod helmy derou světlounké blond lokny. Je dobrá. Naposledy vylétne do vzduchu, provede otočku a půl – o pět set čtyřicet stupňů – a zastaví přímo přede mnou, takže mě ohodí sprška sněhu.

Vím, kdo to je. Saskie Sparksová. Loni mě předběhla na BRITS, britském šampionátu ve snowboardingu, skončila třetí, já až čtvrtá.

Letos porazím já ji.

Se svými dlouhými blond vlasy, o něco málo tmavšími, než jsou její, jsem poměrně snadno rozpoznatelná, na devadesát devět procent mě poznala stejně jako já ji, ale nedává to nijak najevo. Prostě si odepne zadní vázání, odrazí se a odjede k vleku.

Odhodím batoh a pospíším si za ní. Dost jsem toho o ní slyšela. Přezdívá se jí Ledová panna.

Skipas mám v kapse. Přiblížím se bokem ke skeneru, počkám na pípnutí a projdu turniketem. Tenhle vlek není nic extra, obyčejné umělohmotné kotvy, kterým počasí dává co proto, zavěšené na laně, které už má to nejlepší taky za sebou. Přitáhnu si nejbližší kotvu, nasednu a cestou do kopce sleduju, co se děje kolem.

Pro profesionální lyžaře a snowboardisty je Le Rocher zemí zaslíbenou, a to díky přirozeně odrazujícímu terénu plnému skalnatých útesů, úzkých průsmyků a svahů, jež jsou pro průměrné sváteční sportovce příliš strmé.

Navíc má Le Rocher ještě jedno eso v rukávu, a to je teď přímo přede mnou: zdejší U-rampu. Je to sněžná obdoba skejťácké U-rampy, dlouhá konstrukce, jež se táhne do vršku. Plně odpovídá té olympijské – je sto padesát metrů dlouhá a po obou stranách má šest metrů vysoké zasněžené stěny – a vypadá, že se o ni celkem dobře starají.

Snowboardisti se míhají tam a zpátky, spouštějí se z příkrých ledových stěn a předvádějí nejrůznější bláznivé kousky. Pod čepicemi, helmami a brýlemi se nedá rozpoznat, kdo je kdo, očividně se tu ale před zítřejšími závody Le Rocher Open rozehřívají velká jména.

Kéž bych se sem dostala dřív. Sezona začala už přede dvěma týdny, pátého prosince, jenže to jsem ještě pracovala. Musela jsem si našetřit dost na celou zimu, jedině tak se budu moct soustředit na trénink. Těžko se dostanu mezi nejlepší tři, když budu celou noc za pár šupů obsluhovat někde v baru. No nic. Je načase dohnat ostatní.

Saskie je už zase nahoře. Přijela na celou sezonu, nebo jenom na závody? Spustí se ze stěny a předvede další obří pětisetčtyřicetistupňovou otočku. Ty dopady má vážně v malíku.

Když jsem U-rampu viděla poprvé, vyletěl mi z těch příkrých, téměř kolmých stěn žaludek až do krku. Ony ale děsivě pouze vypadají. Kolmé stěny jsou ve skutečnosti výhoda. Když se na ně dopadne správně, člověk to ani necítí. Led si však tvrdostí nezadá s betonem, takže když to jezdec podělá, nepěkně se mu to vymstí.

Připínám si boty do vázání a projíždějí mnou záchvěvy strachu. Dlaně v lyžařských rukavicích mi vlhnou. Jsem nervóznější než obvykle, protože mám nové prkno: Magic Pipemaster 157 od svého prvního sponzora.

Za normálních okolností na to při první jízdě jdu zlehoučka, abych si rampu osahala, jenže teď přece musím porazit Saskii, a tak jako poslední trik vyzkouším pětsetčtyřicítku. Pustím se z okraje a jdu na to. Dolů po stěně, k protější stěně, nahoru a do vzduchu.

Přední rukou pevně chytím zadní hranu prkna. Otočka o sto osmdesát stupňů. Vznáším se nad ledem, hlavu mám čistou a prázdnou, nic nevidím, nic neslyším. Jen cítím. Tyhle vzácné chvilky beztíže nad stěnou rampy, kdy jako by neexistovala gravitace… Právě kvůli nim půlku roku sedím na třech židlích a dávám si do těla v posilovně.

Snesu se dolů a dopadnu na zem, celá rozpálená a natěšená na opakování. Tam a zpátky, od stěny ke stěně, jako hodinové kyvadlo. Do poslední rotace dám všechno a otočím se o pět set čtyřicet stupňů – skoro. Roztřesenými prsty si rozepínám vázání. To prkno je parádní. Nechám si ho napořád, pověsím si ho na zeď, abych ho jednou mohla ukazovat vnoučatům.

Saskie jde nahoru po svých – na vlek se stojí fronta – a já se šinu za ní. Sníh mě oslepuje, bílé alpské zimy jsou úplně jiné než ty šedé městské. Moje oči si ještě úplně nezvykly.

Na závěr dalšího kola předvede Saskie dvě obří backside pětsetčtyřicítky. Žaludek se mi svírá strachy. Vždycky jsem si představovala, že jakmile si najdu sponzory, budu moct polevit a užívat si. To jsem se ale sakra spletla. Musím dostát očekávání, tlak je tedy ještě desetkrát větší. Nesmím sponzory zklamat.

Zapínám si vázání a v duchu si představuju své otočky. Na tu první se musím pořádně rozjet, abych měla ve vzduchu dost času na obě dvě. Jde se na to.

Do háje. Právě jsem se zabořila obličejem do sněhu před zraky všech, co si pod sjezdovkou vychutnávají oběd. Vyplivnu sníh, utřu si brýle a běžím zase nahoru. V koleně mi škube a radši ani nechci vědět, jestli to viděla i Saskie.

Musím to zvládnout! První tři místa jsou pro profíky, další pro poloprofíky – a trénovat po celý rok může jedině profík. Na rozdíl od Saskie nepocházím z bohaté rodiny, ale nikdy jsem po ničem netoužila víc než po statusu profíka.

Zkusím to znovu. Další pád. Tentokrát to odnese pravačka, bolest mi tepe celou rukou. Když se zvedám, mám pocit, že jsem zahlédla Saskii, jak se ušklíbá. Následují ještě čtyři nepovedené pokusy, pak to nějakým zázrakem zvládnu. A Saskie samozřejmě v tu chvíli předvede otočku o sedm set dvacet stupňů, do prčic. Dvě plné otočky vysoko nad ledem.

Nad U-rampou pálí slunce. Pokaždé když se mi povede nějaký trik, zvedne Saskie laťku. Jdu na hranice svých možností, dál se neodvážím. Jestli si před zítřejšími závody něco zlomím, jsem v prdeli.

Uprostřed odpoledne mi opět dojde voda. A to už jsem si ji na plošině jednou doplňovala. Znovu nechám prkno pod rampou, u pestrobarevné směsky vybavení, které si tam odložili ostatní, a rozběhnu se na druhou stranu plošiny.

Cestou zpátky minu lyžařskou rodinku, mámu a tátu s prckem, stojí na hraně útesu a o něčem živě diskutují. Nakouknu dolů a hned je mi jasné, o čem. Na sněhu pod útesem leží malá modrá rukavička.

Znovu se na ně podívám. Chlapeček připásaný k tátově hrudníku je od hlavy k patě nabalený proti nepřízni počasí. Mrazu vystavuje pouze růžové tvářičky. A jednu pěstičku. Rukavice mu asi spadla z vratké lavice sedačkové lanovky, která nám jezdí nad hlavou. Le Rocher není rodinný resort, vlastně jsou první rodina, kterou tu vidím. Nejspíš budou místní.

Rozhlédnu se na obě strany. Bezpočtukrát jsem už skákala i z větší výšky. Podle časopisu White lines se o útesu dá hovořit až od šesti metrů. Ale sebere mi to část tréninku. Podívám se na U-rampu za svými zády – Saskie zatím získá ještě větší náskok. Pak se vrátím pohledem k miminku a jeho holé ručce. Než se vzpamatuju, mám lahev s vodou zastrčenou ve sportovní podprsence a běžím k okraji útesu. Skočím a žena si zakryje ústa dlaní.

Teprve za letu mi to dojde. Nikdy jsem neskákala bez prkna. Tohle bude bolet…

Řítím se vzduchem. Pod sebou vidím sněhový poprašek a děsivá skaliska. Jen co se dotknu nohama země, stočím se do klubíčka a udělám pár kotrmelců, takže se zastavím obalená sněhem. Vytáhnu si brýle na čelo a vidím, jak na mě vyděšená rodinka kouká přes hranu útesu. Tak kde je ta rukavice?

Vyhrabu se na nohy a kolenem mi zaškube bolest. Staré zranění, občas se takhle ozývá a dnešní pády mu zrovna neprospěly. Zvednu rukavičku nad hlavu a rodiče zatleskají. Napřáhnu se a vší silou ji mrštím nahoru. Pán ji chytí, zakřičí „díky“ a pak se mi všichni ztratí z dohledu. Zbývá jen vymyslet, kudy zpátky.

Po dlouhém obcházení hlubokým prašanem se konečně dostanu k U-rampě, upocená a zadýchaná. A to všechno kvůli jedný mrňavý rukavici.

Termotričko se mi lepí v podpaží a už mám zase jen půl lahve vody, ale snowboard leží tam, kde jsem ho nechala, aspoň že tak. O kousek dál sedí Saskie, obličej nastavuje sluníčku. Pořád nedala najevo, že ví, kdo jsem, jakmile se ale chopím prkna, okamžitě popadne to svoje a rozběhne se k vleku. Spěchám za ní a snažím se opět zkoncentrovat.

Zatímco stoupáme nahoru, nějaký snowboardista v mentolové bundě předvede obří otočku. Do háje, vždyť je to holka! Snowboardistky se obvykle poznají podle způsobu jízdy, tolik na to netlačí a jsou opatrnější, tahle má ale klučičí styl a nezajímá ji nic než jednotlivé triky. Jak bych jí mohla konkurovat? Snad to není Britka.

V duchu se profackuju. Jediný soupeř, se kterým bych si teď měla dělat starosti, je Saskie. Než si zapnu vázání, ona už vyráží na rampu. Sakra. Už zase předvedla dvě sedmsetdvacítky. Tohle já asi nezvládnu.

Ale no tak! Kdyby tvoji sponzoři věděli, co jsi za sraba, poslali by tě k šípku!

Zhluboka se nadechnu a rozjedu se, jenže prkno reaguje líně a neochotně a já připomínám slona v porcelánu. Nejlepší, co jsem za tuhle jízdu převedla, je jedna úplná otočka v závěru. Roztřesená třistašedesátka.

Divoce se řítím dolů z kopce, zadrhnu se přední hranou prkna, vletím přímo do náručí nějakého kluka a srazím toho chudáka do sněhu.

No paráda. Právě jsem sejmula Curtise Sparkse, trojnásobného mistra Velké Británie na U-rampě a Saskiina staršího bratra. „Hrozně moc se omlouvám!“

Pomůže mi vstát. „Nic se nestalo. Jsi v pořádku?“

„Jo, a ty? Byla to slušná pecka!“

Tváří se pobaveně. „To přežiju.“

Do tohohle kluka jsem byla roky úplný cvok. Není jenom úžasný a supertalentovaný. Když se ho v jednom rozhovoru novinářka zeptala, proč se nepřihlásil na zimní olympijskou kvalifikaci, podíval se jí do očí a odpověděl: „Protože nejsem dost dobrý.“ O tom, že krátce před kvalifikací podstoupil velkou operaci, se nezmínil. Nic neomlouvá. Je svým nejostřejším kritikem. A já ho za to zbožňovala.

Sundám si brýle, abych zkontrolovala snowboard.

„A hele, tebe já znám z loňskýho briťáku!“

„Jo, já tebe taky.“

Pod jeho pohledem celá zjihnu, a tak se raději zaměřím na prkno. „Už se mi zase povolilo vázání. Nemáš šroubovák?“

„Moment.“ Přidřepne si ke mně a obrovskýma rukama sevře moje vázání. Jeho blond, nakrátko zastřižené vlasy jsou o něco tmavší než sestřiny a má dozlatova opálenou pleť, jen kolem očí se mu rýsují světlé obrysy brýlí.

„Sas!“ křikne.

Saskie se obratem zjeví opodál a upře na nás pohled.

„Kam jsi mi dala šroubovák?“ zavolá na ni.

Dojede až k nám a podá mi velký šroubovák s fialovou umělohmotnou rukojetí.

Vezmu si ho od ní. „Děkuju.“

Zářivě růžové brýle si vytáhne k helmě, ale neřekne ani slovo. Má ty nejúžasnější oči na světě. Znám je z fotek, naživo jsou však ještě modřejší – dokonce výrazněji než oči jejího bratra.

Utáhnu si vázání, hezky vší silou, aby se mi zase nepovolilo. Dneska už jsem si musela půjčovat šroubovák od nějakého týpka na kopci.

„Mám ti to přitáhnout?“ zeptá se Curtis.

„Vypadám snad, že mám problém s rukama?“ vylétne ze mě bez rozmýšlení. Bylo to ode mě sprostý, ale copak bych se tu předváděla, kdybych si neuměla ani přitáhnout vázání, sakra?

Curtis se snaží potlačit úsměv a prohlíží si mě od hlavy k patě. „Osobně nevidím vůbec žádnej problém.“

Rozhoří se mi tváře. Vrátím mu šroubovák. Vtom si všimnu, že má na jedné holeni díru. „Ježiš, já ti roztrhla kalhoty!“

Usměje se od ucha k uchu. „S tím si, prosím tě, nedělej starosti. Nestály mě ani cent. Klidně si na mě padej, jak je libo.“

On se mnou snad nestydatě flirtuje, nebo co! A ještě k tomu před svojí sestrou!

„Je to divný,“ prohodím. „Dneska se mi to vázání uvolnilo už podruhý.“ V jeho přítomnosti mektám jako koza.

V tu ránu mu zmizí úsměv ze rtů. „Vážně?“ Otočí se na sestru.

Proč na ni tak kouká?

Saskie si uhladí vlasy spadající přes ramena. „To bude tím oteplením. Třeba se jí roztáhly závity.“

„Ty teda dneska dáváš ségře zabrat,“ povídá mi Curtis, ale pořád upírá pohled na ni. „Předvádí kousky, který bych do ní neřek.“

Saskie zrudne. Možná nejsem tak pozadu, jak jsem myslela.

Napřáhne ke mně ruku. „Ahoj. Já jsem Saskie.“

„Milla.“

Zazubí se na mě. „Já vím. Jdeš dneska večer ven? V baru Glow se koná předzávodní večírek.“

Zaváhám. „Já před závodama většinou nikam nechodím.“

Saskie nakloní hlavu na stranu. „Proč? Máš strach?“

V duchu zakleju. „Ne. Budu tam.“

5

NYNÍ

Mrzneme v salonku a čteme ta „tajemství“ jedno po druhém. Všechna jsou napsaná stejně úhledným velkým tiskacím písmem.

„Co to má znamenat?“ Curtisův šepot zní dost výhružně.

Všichni se tváří zmateně. Dale zatíná a povoluje pěsti. Brent svírá hrdlo pivní lahve. Heather těká očima z rohu do rohu.

Ať už tu hru vymyslel kdokoli, nakonec to asi přece jen nebyl Curtis. Takhle dobře by ten kypící vztek nikdo nezahrál, a navíc by nikdy nenapsal takové věci o své sestře.

Popadne krabici a prudce jí zatřese. Je na něm vidět, že by takhle nejradši zatřásl i s každým z nás. Vytřásl z nás odpovědi.

V krabici něco zachrastí. Curtis prostrčí dlaň do průlezu vespod. O něco tam zaťuká. „Je tu falešný dno!“ Obrátí krabici tak, jak patří, a zamžourá do podlouhlé škvíry. „Naše obálky tam pořád jsou!“

Zděšené ticho. Nahrneme se k němu, abychom se přesvědčili na vlastní oči.

Vezmu mu krabici z rukou. Vevnitř je dřevěnou příčkou rozdělená na poloviny. V horní části jsou matně vidět naše obálky, spodní je teď prázdná. Přitom byla ta krabice celou dobu v salonku. Hodil tam těch falešných pět kartiček v nestřežený okamžik někdo z nás, nebo to bylo připravené předem?

„Tak to otevřeme, ne?“ navrhne Brent.

Podám mu krabici. Vší silou na ni dupne a ona se rozletí na třísky.

„A k čemu nám to bude?“ zahuhlá Curtis.

Má pravdu. Vsadím se, že naše opravdová tajemství nesahají těm původním ani po kotníky.

Heather zvedne jednu obálku ze země a otevře ji. „Omdlívám při pohledu na krev.“

Nikdo ji neposlouchá.

Curtisovi létají z očí blesky. „Někdo to na nás nastražil. Kdo to byl?“

Změří si nás jednoho po druhém dlouhým neústupným pohledem. Všichni se ošíváme.

S představou, že mě sem pozval on, se loučím nerada. Částečně je to otázka hrdosti. Lichotilo mi to, myslela jsem si, že to o něčem svědčí. Doufala jsem, že to o něčem svědčí. A kdo tedy tenhle sraz uspořádal, když ne Curtis?

Brent vstane. „Seru na to. Potřebuju se napít něčeho pořádnýho.“ Práskne za sebou dveřmi.

Heather na tvářích naskákaly růžové flíčky. Musím si ji později odchytit a mezi čtyřma očima se jí zeptat, co bylo mezi ní a Brentem, musím to vědět. Jestli se spolu vyspali, stalo se to předtím, nebo potom, co začala chodit s Dalem? A předtím, nebo potom, co začal Brent spát se mnou?

Dale ji odvede k oknu a cosi tam spolu šeptem rozebírají. Že by se vyptával na Brenta? Určitě jo.

Heather v tom bude nevinně. Ta první tři tajemství jako by se ji schválně snažila ztrapnit. Nebo to tak mělo jenom vypadat? Už jednou – když jsem se jí ptala na pozvánku – jsem vycítila, že mi lže.

Popíjím pivo, v duchu si říkám, že by to chtělo něco silnějšího – a pak vyskočím. Jako duch se za mnou zjevil Curtis. Ten kluk se umí plížit jako kočka, když chce.

„Má to s tebou něco společnýho, Millo?“

„Nemá. Samozřejmě že ne.“

Netváří se přesvědčeně.

„Jak to bylo s tvojí pozvánkou?“ zeptám se. „Kdy ti přišla?“

„Asi před čtrnácti dny.“

„Mně taky.“ Bylo to docela narychlo, ale stejně jsem si to zařídila. Protože jsem si myslela, žes mi ji poslal ty. Sice jsme spolu posledních deset let nemluvili, ale příležitost sejít se s ním jsem si nemohla nechat ujít.

„Přišla ti na mobil, nebo na e-mail?“ vyzvídám dál.

„Na e-mail.“

„Z jaký adresy?“ Měla jsem se na to zaměřit rovnou, hned když mi s Brentem ty pozvánky ukazovali.

Curtis pozoruje Dalea s Heather na druhé straně salonku. „M. Andersonová, tak nějak to bylo. Účet na gmailu.“

„Ten já vůbec nemám. A moje pozvánka byla od C. Sparkse. Taky z gmailu.“

Sepsat odpověď mi trvalo hrozně dlouho. Mám se zmínit o Saskii? Vyjádřit mu soustrast? Zvažovala jsem, jestli mu nezavolat. Na pozvánce číslo nebylo, ale na jeho webových stránkách jsem jich našla několik. Nakonec jsem z toho zbaběle vycouvala. Rozpačité rozhovory se snáz vedou z očí do očí.

Super nápad! odepsala jsem. Budu tam. Jsem moc ráda, že ses ozval. Co pořád děláš?

Odpověď přišla záhy. To mám radost, že přijedeš. Uvidíme se tam.

Zklamalo mě to, ale přičetla jsem to na vrub pracovnímu vytížení. A taky tomu, že je chlap. Znáte snad chlapa, který toho napíše víc, než je nezbytně nutné?

Hodím do sebe zbytek piva. Curtis na rozdíl od Brenta stárne do krásy. Je hladce oholený, stále má důlek na bradě a podle lehkého opálení soudím, že byl nedávno v zahraničí. Tmavě blond vlasy má trochu delší než dřív, ale sluší mu to. Na sobě má sytě modrou bundu značky Sparks s bílými lampasy na rukávech. Z fotek na sociálních sítích vím, že tuhle značku teď nosí celá jeho rodina.

Respektive to, co z ní zbylo.

„Byla jsi v kontaktu s někým z ostatních tady?“ zajímá ho.

„Ne.“ Pokrčím rameny.

„Ani s Brentem?“

Ptá se ze zvědavosti, nebo je za tím něco víc? „Ne.“

On ale pokračuje ve výslechu. „A s někým jiným, kdo tu tehdy byl?“

„Jo.“

„Jo.“