Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Helen Frippová

Bublinky štestí

Z anglického originálu The French House,
vydaného nakladatelstvím Bookouture
v Londýně v roce 2021,
přeložila Drahomíra Michnová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8534. publikaci.
Redakce Marie Hajdová
Korektura Lenka Češková
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Netopejr
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Copyright © Helen Fripp, 2021
Published by Bookouture, London
Translation © Drahomíra Michnová, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Graphic Design © Hana D. Benešová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-664-4 (ePub)
ISBN 978-80-7625-663-7 (pdf)
ISBN 978-80-7625-228-8 (print)

Věnováno Taře a Charliemu.
Držte se pevně svých snů.

„Proč bychom měli stavět své štěstí na názorech druhých, když ho můžeme najít ve svém srdci?“

Jean-Jacques Rousseau

1. KAPITOLA

Remeš 21. července 1789

Revoluce

Nicole se toho nádherného rána zastavila na křižovatce a zvažovala své možnosti. Má jít po rue des Filles Dieu, stinnou a spořádanou uličkou, která dovede poslušnou dívku přímo do její klášterní školy, nebo zakázanou oklikou přes náměstí, nad jehož dlažebními kostkami se v ranním oparu mihotaly sluneční paprsky?

Hodila si mincí, zachytila ji hřbetem ruky a zavřela oči. Pile ou face, panna, nebo orel. Nezáleželo na tom – to zakázané náměstí vždycky vyhrálo, obzvlášť v den, kdy se na něm konal trh. Bylo jedinou skutečnou volbou, překypovalo přísliby, takže se rozběhla ke sluncem zalitému prostranství.

U sochy krále Ludvíka XVI. se zastavila, aby pro štěstí pohladila větrem ošlehaný čumák jeho koně, z legrace udělala před králem pukrle a ztuhla… Panovník měl kolem krku oprátku. A někdo mu pod jeho vznešené oči nanesl kapky červené barvy. Král ronil krvavé slzy! Tohle určitě nebyla Xavierova práce. Ten mu sice někdy dřevěným oharkem přimaloval knírek nebo koni pod sedlo zastrčil květ muškátu, aby to vypadalo, že mu trčí rovnou ze zadnice, ale nikdy nešlo o nic takhle morbidního.

Takže to musela být pravda, ty zprávy, které sem dolétly z Paříže. Už to jimi vřelo po celém městě. Quatorze juillet, čtrnáctý červenec, den, který obrátil celou Francii vzhůru nohama. Znevážení krále. Vláda lidu, republika, revoluce. Na každém rohu se hlasitě diskutovalo, nekonečné řeči o tom, co se stalo někde na míle daleko. Ta oprátka a krev se týkaly něčeho, k čemu došlo v Paříži, ne tady, v bezpečí ospalé Remeše.

Zhanobení podoby krále byl závažný trestný čin – hraběcí vojáci ho určitě potrestají. Ta horda znuděných grázlů, kteří pravidelně hlídkovali v ulicích a jen tak pro zábavu někoho zmlátili, klidně i záškoláky, dokonce i ty bohaté, k nimž patřila ona.

Nicole kráčela do bezpečí náměstí, jak nejrychleji mohla, aniž by vzbudila podezření. Ve dnech, kdy se konaly trhy, se místo hemžilo farmáři z kraje Champagne, kteří rozložili své pestré stánky jako obětní dary před katedrálou střežící náměstí. Dnes však ne. Stará vdova z Aÿ nešťastně postávala vedle svých dvou opotřebovaných košíků. Její střapatá petržel už vyhnala do květu a ubohá hrstka plesnivějící cibule měla být dávno naložená v láku.

Ztrhaná prodavačka džemů z Allers-Villerand nechyběla ani dnes, přicházela vždycky. Nicole sice bylo teprve jedenáct, ale vynikala všímavostí a neuniklo jí, že se ten džem nevyprodal ani za tři dny trhů. Věděla to proto, že paní tuhle várku špatně popsala, ve slově „jahodový“ udělala chybu a každý, kdo uměl číst, byl natolik zdvořilý, že ji na to neupozornil.

Muže, který si na opačné straně náměstí rozložil řeznický stánek, neznala. Dnes prodával stažené králíky. Syrová tělíčka měla kožešinu jen na hlavě a packách, tlusté masařky kolem nich ochable kroužily jako opilé.

„Xaviere!“ Nicole vedle stánku zahlédla svého kamaráda, stál v hloučku kluků a o něčem klábosili. Měla pro něj v kapse poklad, který se mu bude moc líbit: měňavě zeleného brouka, vypadal jako drahokam.

Xavier předstíral, že ji neslyší, a nádherným obloukem vyplivl na dláždění lesklou slinu. Úplně ji tím uchvátil.

Hrávali si spolu až do té doby, než se její tělo začalo měnit a lišit od toho jeho. Chyběl jí, když teď chodila do školy a on musel pracovat. Takže proč dnes není v továrně jejího tatínka, kde se vyrábí sukno?

„Xaviere, podívej, co jsem našla!“

Nevšímal si jí, a tak popošla blíž a v natažené ruce mu ukazovala brouka.

„Byl na růžovém keři na vinici pana Moëta.“

Xavier se usmál, ale pak si uvědomil, že kolem něj stojí jeho kamarádi.

„No a co?“ ušklíbl se. „Co to kruci vůbec je?“

„Přece zlatohlávek. To ví každý, ty hloupý hroznožroute,“ odsekla, protože ji jeho zrada zabolela.

Dělal, že se ho ta nadávka nijak nedotkla, ale Nicole podle toho, jak pohodil hlavou a pohrdavě odfoukl, poznala, že ano. Byla to ta nejhorší urážka, jakou jste mohli ve městě proslulém pěstováním vinné révy někomu uštědřit. Takhle se říkalo dělníkům z údolí řeky Marny, kteří o výrobě vína nevěděli zhola nic a požírali hrozny, z nichž mohli mít daleko větší užitek.

„Aristokratko,“ křikl na ni jeden z kluků, jako by to bylo nějaké hanlivé slovo.

„Kašli na ni. Vždyť je to děcko.“ Xavier trhl hlavou jejím směrem. „Zmiz odsud, laide.“

Xavier býval vždycky hodný a možná chtěl být hodný i teď. Ale to laide – ošklivko – ji zasáhlo. Často si ji dobíral, že je tak tenounká, až se může zlomit, a že její šedé oči jsou spíš vlčí než holčičí a světlé nazrzlé vlasy vypadají, jako by chtěly zrezivět.

„Není to jen tvoje náměstí,“ obořila se na něj.

„Teď jo. Va te faire foutre, aristocrate,“ křikl ten druhý kluk. Jdi do hajzlu, aristokratko.

„Jsem stejná jako vy,“ ohradila se. Zvedla zaťaté pěsti a v šedých očích se jí vztekle zablýsklo. Byla sice malá, ale také rychlá a silná a mohla se měřit s kdejakým křiklounem. Jen ji štvalo, že jí maminka zrovna dnes musela natočit vlasy do hloupých holčičích lokýnek, aby jí to ve škole slušelo.

Xavier ji odstrčil. „Jsi blbá? Vždyť by tě rozmáznul jako mravence!“

„Biješ malá děvčátka, mladíku?“

Nad skupinkou se tyčil samotný hrabě z Etoges, vyšel si tak daleko od zámku! Jeho kabát z červeného hedvábí na slunci zářil a ostře kontrastoval s ošuntělým oblečením dělníků na náměstí. Výhrůžně se na něj mračili.

Hrabě zkroutil Xavierovi ruku za záda. Vypadalo to, že to Xaviera musí hrozně bolet, ale ani nemrkl a Nicole byla ráda.

„Omluv se slečně Ponsardinové, ty zpropadený malý rváči.“

Hrabě mu zkroucenou ruku ještě o kousek zvedl a Xavier zesinal bolestí. Nicole se bála, že mu ji hrabě vykloubí z ramene.

„Promiň,“ hlesl chlapec a křivil tvář.

„A ty se chovej jako dáma, a ne jako nějaká uličnice.“

Uličníci bijí dámy kdykoli. „Pusťte ho. Pomáhal mi,“ zastala se kamaráda.

„Nezapomínej, kde je tvoje místo, a prosazuj svou vrozenou autoritu, mladá dámo, jinak si tahle chátra bude myslet, že je potřebná, a bude se dožadovat spravedlnosti. Kolik je ti let?“

„Jedenáct.“ Odmítala dodat „pane“.

„To se naučíš. Podej jim prst a oni ti utrhnou celou ruku.“

Rázně odkráčel a Nicole za jeho zády udělala grimasu, aby na Xaviera zapůsobila, ale ten už stál u stánku a cpal si králíka do vaku. Řezník po něm nechtěl peníze a Xavier se očividně styděl. Pak pochopila – králíci byli almužnou pro chudé. Litovala, že svému kamarádovi nadávala do hroznožroutů.

Červené muškáty v kameninových nádobách na náměstí byly zanedbané a zvadlé, domy chátraly a omítka se odlupovala. Úroda na polích byla i letos mizerná. Nicole si nepamatovala, kdy se naposledy slavily dožínky, nevzpomínala si, že by se v posledních letech konala pod širým nebem se smetanově žlutým měsícem jedna z těch velkých tanečních veselic, o jakých slýchala při vyprávění o starých časech. Celé město se každý týden modlilo za dobrou úrodu, ale Bůh ty modlitby nevyslyšel. Proto v Paříži došlo k pouličním bouřím, vysvětlil jí otec. Šlechta se cpala a dělníci hladověli. Královna Marie Antoinetta byla tak hloupá, že chudým nabídla koláče místo chleba.

Ale tatínek jí neřekl to nejhroznější. Xavier jí to naopak vylíčil do nejmenších podrobností. Dělníci v Paříži se chtěli vzbouřit a sehnat všechnu šlechtu do houfu, hnát ji na náměstí Revoluce a useknout všem hlavu nějakým novým příšerným vynálezem zvaným gilotina. Ta podle jeho slov dokázala úspěšně zabít deset aristokratů za hodinu. Velká čepel upevněná do rámu, která sjela dolů a vykonala ten hrozný čin. Příslušníci šlechty stojí jeden za druhým ve frontě a musí se dívat, jak jejich vrstevníci a členové rodiny umírají, než i jim nabroušené ostří setne hlavu. Nicole se při tom popisu třásla, přála si, aby jí to nebyl vyprávěl, a doufala, že to není pravda.

Podívala se na své šaty, měly skoro stejnou sytě červenou barvu jako kabát hraběte, barvu, kterou si lidé na náměstí nemohli nikdy dovolit. Budou ji taky považovat za aristokratku? Ale to, že král a královna už nevládli, byla holá skutečnost. Svět se změnil a ona se bála, dokonce i tady, na tom známém náměstí.

Zalitovala, že přece jen nešla do školy, ale zvon na katedrále se rozezněl. Přišla by pozdě a jeptišky by žalovaly tatínkovi, takže by si i tak pořádně nadrobila.

Při devátém úderu se na náměstí nahrnula spousta lidí, kteří utvořili frontu před stánkem s králíky. Většina z nich přišla z venkova; byli tak chudí, že určitě nebydleli v téhle části města. Řezník každému přidělil jednoho králíka. Někteří zákazníci si na ně přinesli plátěné vaky, jiní si je zabalili do zástěry a pár z nich nemělo ani kousek látky nazbyt, tak si je odnášeli jen tak za uši. Nicole chvilku přihlížela a pak se rozběhla do pekárny.

„Nicole! Dnes žádná škola?“ divil se pekař Daniel.

„Padl mi orel,“ zalhala.

„Zase? Ts, ts. Jeptišky o tebe zlomí rákosku. Můžu se podívat?“

Natáhla ruku a ukázala mu podlitiny z minulého dne trhu, kdy byla za školou.

Podal jí religieuse, velký kulatý bochánek z odpalovaného těsta přiklopený menším, uvnitř byla náplň ze smetany a nahoře čokoládová poleva, díky které měl připomínat jeptišku. „Na, můžeš si představovat, že jim ukusuješ hlavu.“

Zakousla se do něj s vervou.

Danielova manželka Nataša jí podala skleněnou kouli, v níž sněžilo, když jí zatřásla, a koule se změnila ve svět třpytících se vloček a pozlacených tanečních sálů. Nataša byla štíhlá a tmavovlasá, měla nažloutlou pleť a v hnědých očích výraz plný pochopení. Nosila širokou nabíranou sukni dole ozdobenou vyšitými vzory a znaky, jako nosí cikánky, a nejlepší na ní bylo, že pocházela z Ruska, na hony vzdáleného od malého městečka Remeše. Nicole milovala její vyprávění o dalekých nekonečných pláních pokrytých sněhem a ledem a o kostelech se zlatými kupolemi.

„Výborné.“ Nicole se s plnou pusou blaženě usmívala, když vtom něco roztříštilo okno boulangerie a střepy se sypaly na zem.

„Á!“ zaječela Nataša a napsala prstem do vzduchu osmičku. Z pečiva trčely úlomky skla.

Daniel popadl kámen ze země, vyřítil se ven a mával jím nad hlavou. „Kdo to ksakru hodil?“ Byl to kamenný klobouk z královy sochy.

Stará vdova lezla po kolenou a sbírala rozsypanou cibuli zpátky do košíku, zatímco prodavačka džemů láteřila nad rozbitými sklenicemi.

Na Nicolině soše pro štěstí seděli obkročmo tři muži a bušili do ní kladivy. Nejdřív otloukli to, co se dalo snadno urazit – uši koně, královu nohu a jeho meč. Hlouček čumilů je vydatně povzbuzoval a používal kamenné úlomky jako střelivo.

„Koně ne!“ zaječela Nicole.

„Tiše! Pojď zpátky, nebo tě trefí!“ strachovala se Nataša, odvedla ji za pult a zabalila do své sukně.

Uprostřed toho chaosu fronta u stánku s králíky pořád postupovala. Zablácení dělníci z polí, vdovy v černých šátcích, bosé vyhublé děti s předčasně zestárlými strupovitými obličeji. Na náměstí teď panoval takový ruch, že ztratila Xaviera a jeho kamarády z dohledu.

Pak se ozval výstřel z pušky a ozvěnou se odrážel od zdí domů. Fronta znehybněla, jakési dítě zakvílelo a řezník pustil králíka, kterého právě držel. Trojice bleskově sjela ze sochy a ukryla se za její otlučené boky.

„Nikdo ani hnout!“

Hrabě z Etoges byl zpátky ve svém blýskavém hedvábném kabátě, tentokrát v čele pluku své soukromé armády, která obklíčila náměstí a zatarasila všechny východy. Skupina vojáků povalila ty tři ničitele sochy na zem a nasadila jim pouta. Z davu se ozval nesouhlasný řev.

Hrabě v napudrované paruce a s bílým obličejem vypadal jako hrozivý duch a jeho chladný, nehybný výraz děsil víc než hněv davu. Jeho hlas zahřměl nad hlavami ostatních, i když nekřičel.

„Tihle vandalové spáchali zločin a budou hnít ve vězení po zbytek svých dnů,“ pronesl klidně k okolostojícím, kteří dosud jen nevinně čekali ve frontě na králíky. „Ostatní z vás jsou obviněni z pytláctví a budou přísně potrestáni.“

„Mají hlad, můžete je ušetřit,“ křikl na něj Daniel.

„Tiše, milyj,“ prosila ho Nataša úpěnlivě a tiskla Nicole k sobě.

„Jméno, ty neřáde!“ houkl hrabě a namířil na něj puškou.

„Daniel. Z boulangerie.“ Ukázal na roztříštěné okno.

Za ním zaskřípaly velké dveře katedrály, vyšel kněz a zvedl ruku.

„Ve jménu Božím, uklidněte se!“ zvolal.

Někdo po něm hodil koňským uchem a utekl dřív, než některý z vojáků stačil zareagovat.

Nicole pevně zavřela oči a čekala, že udeří blesk. Chrliče ožijí a budou dštít pekelný oheň a všichni navěky shoří za to, že házeli kamením po knězi. Bůh však nic neučinil. Kněz vrávoravě zacouval do kostela a zabouchl dveře. On tu měl mít hlavní slovo. Zbabělec!

Hrabě mávl puškou směrem k Danielovi. „Ty, řekni svým soudruhům, ať se rozejdou. Ti králíci jsou kradené zboží.“

Daniel si založil ruce na prsou. „Tihle lidé hladovějí. Ti králíci jsou už mrtví a kazí se. Vám jsou k ničemu.“

„Danieli, pozor!“ zaječela Nicole, protože hrabě namířil zbraň a vystřelil.

Pekař se chytil za hruď a sesul se k zemi. Nataša se k němu rozběhla, až jí černé vlasy vlály. Roztrhla mu košili a vykřikla, ruce od krve jí klouzaly.

Neumírej, neumírej, modlila se Nicole skrčená za pultem.

Nataša ho podpírala, odtrhla si kus sukně a chumáč látky mu tiskla na ránu, krev jí však prýštila po prstech. Stará vdova z Aÿ si rozvázala šátek, aby jí ho poskytla jako obvaz, a celá zdřevěnělá k ní vyrazila kulhavým krokem.

„Stát!“ zařval hrabě.

Zastavila se, obličej měla ztuhlý. Všichni zkameněli.

Nataša byla sama, v náhlém tichu kvílela jako šílená. Nicole vyklouzla zpoza pultu a rozběhla se k ní.

„Bordel de merde, řekl jsem stát!“ zařval na ni hrabě.

Kolem ucha jí zasvištěla kulka a dav znovu zaburácel. Nicole se vrhla Nataše kolem krku. Vzduch byl hustý a rozžhavený, bolelo dýchat. Danielovy oči byly otevřené, ale neviděly.

„Je mrtvý?“ zašeptala.

Nataša neodpověděla.

„Zamířit!“ zavelel hrabě.

Vojáci pozvedli pušky na rameno a mířili na zděšený dav. Opravdu Bůh nezasáhne ani teď? Dveře katedrály zůstaly zamčené.

Nataša si v šoku položila manželovu hlavu do klína, takže společně na náměstí působili jako ztělesněná pieta. Nicole se jí choulila za zády.

„Jdi domů a vůbec se neohlížej, maličká,“ pobídla ji Nataša klidně. Nicole vstala, urovnala si sukni a pomalu šla k hraběti. Měl ji na mušce a seřídil si mířidla, když se přiblížila.

„Vy jste ho zabil.“ Znělo to jako plivnutí.

„Tihle lidé jsou zloději a tomu se, holčičko, říká spravedlnost.“

„Nikdy na to nezapomenu,“ slíbila mu tiše, „a oni taky ne.“

Nespouštěla z něj pohled a šla dál. Patřila sem, k Nataše a jejímu mrtvému manželovi, k dělníkům a jejich kousku kradeného masa. V rue de la Vache se přikrčila pod pumpou a dál pozorovala náměstí. Bude jejich svědkem.

„Nechť je tohle varováním,“ hulákal hrabě. „Vraťte se ke své práci. Kdokoli poruší literu zákona, zemře jako ten váš přítel. Vojáci, jedeme!“

Ničitele sochy nacpali na dvoukolák a odváželi je pryč. Když je bili pažbami, spoutaná trojice mužů se neměla jak bránit. Vojáci se rozptýlili a hrabě jel za nimi ve svém kočáře. Kola drtila štěrk.

Jako první k Nataše přistoupila vdova z Aÿ. Pokřižovala se nad Danielem a něco jí pošeptala do ucha. Nataša přikývla a dovolila dvěma mužům, aby Daniela odnesli do pekárny. Tiskla si přitom jeho ruku na tvář. Zdál se těžký, když z něj duše vyprchala, bezbranný, zakrvácený a obnažený jako ti mrtví králíci.

Muži smekli čepice, ženy sklonily hlavy a dav zůstal bez hnutí stát, strnulý v uctivém tichu, dokud Daniel a jeho doprovod nezmizeli v krámku. Pak se dřívější čekatelé ve frontě vrhli na stánek s králíky, kolem nějž se rojila hejna much, a brali ho útokem přes květináče se zvadlými muškáty.

Nicole vyhlédla z relativního bezpečí pumpy a viděla, jak Xavier v kovářově dílně popadl pochodeň a venku zapálil balík sena. Plameny se prudce rozhořely v už tak dusivém vedru. Dav rozbil okna Moëtova obchodu s vínem, poléval oheň ukradeným brandy a prázdné láhve házel do plamenů. Sklo v žáru praskalo a střepy odletovaly na všechny strany. Královu sochu obsadila nová tlupa ničitelů, tentokrát lépe organizovaná; jejich vůdce ječel povely, dokud se socha nepřevrátila na zem a nerozletěla na kusy.

„Sbohem, mon grand,“ zašeptala Nicole pro sebe; loučila se s rozbitým koněm. Z roztřískaného krále měla spíš radost. Hrabě si také zasloužil, aby ho rozsápali – vive la révolution!

Vyskočila a chtěla uprostřed toho chaosu běžet domů.

„Dívala ses na utrpení toho chudáka pro zábavu, bohatá holčičko?“ Jeden z Xavierových kamarádů jí zastoupil cestu.

„Ne! Ten pekař byl můj kamarád.“

„Hrabě ušetřil jednu ze svých, co? Tobě kulku do břicha nevpálil. Patříš k nim, ty rozmazlená malá aristokratko, která bys nás zamordovala kvůli králíkovi.“ Vrazil jí facku.

Plivla mu do očí a dala se na úprk, zkrátila si to průchodem a za zády slyšela dusot jeho kroků. Prudce odbočila do ulice Libergier, pak zahnula do rue du Cloître směrem ke klášteru. Nějaký splašený kůň se postavil na zadní a tyčil se nad ní. Zahnula doleva, kolem rozbitých oken stříbrotepeckého krámu, vyhnula se nějaké matce, která vlekla za ruce plačící batolata, a pak – bum! Někdo se jí postavil do cesty. Umaštěná vesta a umouněné tříčtvrteční kalhoty. Prudce ho kopla.

„Auvajs! Putain, ty jsi jako parní mlátička!“ Vlekl ji do dveří. Zmítala se a škrábala jako kočka. Dveře se zabouchly. „To jsem já, sakra!“

„Xaviere!“

Nicole padla na zem a vzlykala.

„Daniel je mrtvý.“

„Všechno jsem viděl. Doufám, že se ten zatracený hrabě bude smažit v pekle. Pojď se mnou, než se připleteš k něčemu ještě horšímu – celé město zešílelo, včetně tebe. Mohli tě zabít,“ řekl s pýchou v hlase. „Vím, kam tě schovat.“

Běželi nějakou zadní uličkou a dírou v plotě se protáhli na dvůr plný sudů vína. Xavier odsunul haldu balíků slámy a zvedl padací dvířka do sklepa.

„Vas-y.“ Ukázal na schody ve tmě. „Vlez tam a ani se nehni. Najdu tvého tatínka a řeknu mu, kde jsi.“ Vrazil jí do ruky lucernu. „Nejdřív zastrč závoru a teprve pak si rozsviť. A netvař se jako posera, přece jsi mi říkala, že se ničeho nebojíš. Slez do sklepa a my pro tebe přijdeme, až bude klid.“

Xavier na ni povzbudivě mrkl, ale bylo vidět, že má taky nahnáno.

Zaváhala. „A co ty?“

„Já nejsem bohatá malá holka. Jsem jeden z nich, takže pro jednou mám výhodu. Tak dělej, vlez tam a zavři za sebou ty pitomý dveře, ať už sakra můžu zmizet,“ popohnal ji.

Nicole skočila do tmy, přiklopila za sebou dvířka a zavřela je na závoru. Zpocené ruce jí klouzaly a žaludek se svíral, zápolila s lucernou. Plamínek vyskočil a ozářil příkré schody. Dolů však nedohlédla a sklep byl tmavý a tichý jako hrobka. Zatajila dech. Xavier ji nikdy nenechal na holičkách. Jednou uvázla vysoko na jabloni, když mu chtěla dokázat, že vyleze výš než kdejaký kluk, a on jí pomohl dolů. Nebo tehdy, když se celé hodiny schovávala před farmářem, který ji přistihl, jak mu jezdí po sadu na jeho voze taženém koněm. Také tenkrát se Xavier vrátil, jak slíbil, když už byl čistý vzduch.

Zvedla lucernu výš a sešla po kamenných schodech. Dole byla dlouhá chodba. Čekala, napínala uši, jestli neuslyší nějaké kroky. Nic, jen přidušené ticho. Pustila se další chodbou, znovu odbočila, hlouběji do toho bludiště, s každou odbočkou se cítila bezpečněji. Obklopovalo ji překvapivé teplo a zdi byly křídově bílé. Dotkla se jich. Vlhké jako houba. Visely na nich lampy a Nicole si utrhla cár šatů a smotkem látky dvě z nich zapálila.

Prostor se naplnil světlem, poznala, že je v nějakém vinném sklípku. Bylo tam krásně. Viděla řady a řady úhledně srovnaných láhví, rovné chodbičky a vznosné klenuté stropy. Vysokými větracími průduchy sem shora dopadalo světlo a láhve vína zářily zeleně jako voda v řece Vesle. Po vší té hrůze na ulicích jako by se ocitla v pohádkové jeskyni, na místě, kde vládne bezpečí, řád a magická alchymie.

Nicole se posadila na jeden ze sudů a zavřela oči, najednou přemožená obrovskou únavou.

Teprve teď myslela na tu hrůzu a nespravedlnost, jichž byla svědkem. Daniel byl mrtvý, zabili ho jako nějaké zvíře. Odteď patřila k těm dělníkům z náměstí, cítila stejný hněv, smutek a zoufalství jako oni. Plivla si na dlaň, jako to viděla u Xaviera, který tím stvrzoval sázku. Sama sobě složila přísahu, rovnou teď a tady na tomto místě, za Daniela. Bude pracovat, aby získala vlastní bohatství a moc, a použije je pro dobrou věc, pro svou osobní revoluci.

2. KAPITOLA

O osm let později, září 1797

Podle republikánského kalendáře:
fructidor, rok V

Réva karmínová

Změnilo se všechno, a nezměnilo se nic. Evropa byla ve válce a nemluvilo se o ničem jiném než o skvělém mladém generálu Napoleonu Bonapartovi, který se svou armádou s velikým úspěchem postupoval proti Itálii. V Remeši a na okolním venkově bylo těžké představit si plenící vojenské pluky a kromě pana Moëta, který se holedbal, že s tím slavným generálem chodil do školy, a vzrušených debat v pekárně o novinkách na bitevním poli byly Nicole tyhle události velice vzdálené. Hrabě z Etoges, který tenkrát zastřelil Daniela skoro přímo na místě, kde stála, byl také mrtvý, skončil pod gilotinou. Nicole se při tom pomyšlení pokřižovala. Xavier měl pravdu, že je to příšerný vynález. Od toho dne před osmi lety, kdy začala revoluce a ona se utekla schovat do vinného sklepa, přišlo mnoho lidí o hlavu a mnohým se život obrátil naruby.

Dny a měsíce v roce teď měly jiné, nesrozumitelné názvy. Republikánský stát zavedl nový kalendář, který začínal s počátkem republiky a přejmenoval dny a měsíce tak, aby vymazal veškeré roajalistické a náboženské souvislosti. Už neexistoval říjen nebo listopad. Dřívější názvy byly nahrazeny názvy latinskými nebo nově vytvořenými, které vyjadřovaly počasí daného měsíce – brumaire jako „měsíc mlh“ či frimaire jako „měsíc jinovatky“. Každý z toho byl jelen, nemluvě o negramotných dělnících, kteří své znalosti získávali jen od předchozích generací. Stará katedrála se svými chrliči a umně tesanými kamennými zdmi se teď stala lidovým Chrámem rozumu, ale lidé stejně i nadále tajně uctívali svého starého křesťanského Boha.

Nicole přešla náměstí a minula kluky, kteří se srotili kolem nové sochy Bohyně rozumu, kouřili a houkali jako sovy. Bohyně rozumu byla ve skutečnosti Johanka z Arku na svém koni, nikdo se to však neodvážil vyslovit nahlas. Kluci típli nedopalky cigaret o kopyta koně a loudali se zpátky k čekajícím vozíkům, s nimiž se připojili k ostatním z města a šli sklízet hrozny, jako každý rok. Znamenalo to, že život v Remeši plynul svým obvyklým způsobem.

Ne však pro Nicole. Donedávna ji každý považoval za dítě, jež se vymykalo běžným normám, za jakousi rebelku, která byla nejraději někde venku a do všeho se pouštěla s obrovskou vervou. Hnala se tryskem na koni, div si nesrazila vaz, a při hrách na náměstí přechytračila všechny kluky. Teď si přála, aby se k nim mohla připojit a jet na voze na vinici, jenže musela zůstat doma. Bylo jí devatenáct a její život se změnil v úmornou přehlídku případných manželů, očekávala se od ní ženská pokora a rodiče si o ni dělali přehnané obavy. A co hůř, na přání mamá si musela denně natáčet své hladké rovné vlasy do nepříjemných kudrlinek, ať se tomu vzpouzely, jak chtěly, a nosit upnuté vypasované šaty. A ona, která měla ustavičně naspěch, si v nich připadala jako ve svěráku.

Josette se nad ní naštěstí vždycky ustrnula a neutahovala jí korzety moc pevně. Dnes dokonce i mamá uznala, že jí ty nové šaty volného empírového střihu ušité z lehké bavlny a hedvábí pěkně zdůrazňují drobnou postavu, takže se aspoň mohla hýbat. Považovala to za své nové vítězství. Nikdo jí také nedokázal zabránit, aby se tajně nezmocnila tatínkových příruček o vínu a nepročítala si je po nocích, když jí měsíc dopřál své jasné světlo. Učila se sama, když zjistila, že se nikdo nemá k tomu, aby ji vzdělával. Každý den si našla způsob, jak porušit nějaké pravidlo, aniž si toho někdo všimnul – to jediné ji udržovalo při zdravém rozumu, dokud nenajde cestu, jak utéct před tím vším, co se očekávalo od mladé dívky ze slušné rodiny, která se měla během dospívání připravit na svou budoucí roli poslušné ženušky.

Když došla na křižovatku a ocitla se z dohledu všech, kdo by na ni mohli žalovat, rozvázala si stuhu čepce, která ji škrtila pod bradou, vyndala si vlásenky, protřepala uvolněné vlasy a nastavila tvář slunci, aby mohla dýchat.

Hodiny na věži katedrály odbíjely celou. Kdyby si nepospíšila, přišla by domů pozdě, ale ještě než zabočila za roh do jejich ulice, zastavila se a dotkla se čenichu koně u sochy Johanky z Arku. Ten se teď stal jejím talismanem pro štěstí, když před lety rozbili sochu krále Ludvíka XVI. Na špičce Johančina meče byla napíchnutá korková zátka a do ohbí lokte jí někdo vsunul prázdnou láhev od vína. V tomto směru se nic nezměnilo.

„Opilá světice na koni, ts, ts. Kdo to udělal?“

Otočila se a uviděla Xaviera. Nebyl vysoký, ale podsaditý a opálený, k opasku měl připevněné zahradnické nůžky. Teď si jimi z čela odhrnul husté černé vlasy, típnul nedopalek cigarety a přidal se k ostatním.

Nicole ukázala bradou směrem k soše. „Co to je?“

„Umění.“

„Chceš říct, že tě Etienne brzo vyhodil z baru a ty jsi využil té příležitosti k tomu, aby sis udělal legraci ze svého šéfa?“

„Když už je o něm řeč, tamhle jde. Uhání za tebou, jako by mu za zadkem hořela koudel.“

Blížil se k nim impozantní muž, šedé vlasy měl pečlivě učesané na pěšinku, aby po stranách tvořily bohatou vlnu, kráčel rychle a s lehkostí bohatých. Xavier se bleskově vypařil, ale Nicole to už nestihla.

Pan Moët se jí uklonil.

„Vaši rodiče mě informovali, že tohle je váš oblíbený kůň.“

„Nosí mi štěstí,“ odpověděla Nicole.

„Budete ho potřebovat, když se stýkáte s těmi chasníky. Přitom víte, že byste neměla chodit venku bez doprovodu. Takže je dobře, že jsem tady, n’est-ce pas? Zůstane to naším malým tajemstvím.“

„Nemusím s vámi sdílet žádná tajemství, pane Moëte. Moji rodiče mi rádi dovolí chodit na náměstí bez doprovodu,“ zalhala Nicole. Obdařila ho upjatým, nijak přátelským úsměvem a otočila se k odchodu, on však nedal pokoj.

„Máte lepší oči, slečno Ponsardinová. Není to jedna z mých zátek?“ zeptal se a napínal zrak, aby dohlédl na špičku meče.

„Bohužel je na ní opravdu napsáno Moët,“ přisvědčila Nicole, která z místa, kde stála, dokázala rozluštit jen velké M.

„Postarám se, aby byli potrestáni. Nebyl to Xavier Jumel, s kým jste mluvila? Lidé jako on nepatří do naší vrstvy a neměla byste je povzbuzovat, slečno. Určitě to myslíte dobře, ale tohle prostě nejde. Můžou si to vyložit špatně, a kde bychom pak byli? Pojďte,“ přikázal jí, „náhodou vím, i když tvrdíte něco jiného, že vaši rodiče by byli raději, kdybyste nechodila po městě sama. To oni mě poslali, abych vás našel.“

Povytáhl si z kabátu rukáv košile, až se ukázal manžetový knoflíček s monogramem, a nabídl jí rámě.

Zdvořile odmítla. Tohle byla Moëtova třetí návštěva během týdne a odpoledne strávené posloucháním vyprávění o jeho obdivovaném příteli a společníkovi Napoleonovi se táhlo jako úmorná cesta po jednotvárné prašné silnici.

Na muže zvyklého neustále někam spěchat kráčel směrem k jejich domu nemožně pomalu a cestou jí ukazoval nemovitosti a obchody, které mu patří, jako by ji to mělo zajímat. U jednoho živého plotu si natrhala kytičku levandule. Včely se líně rozlétly.

Pan Moët prkenně utrhl růži a podal ji Nicole, většina okvětních lístků přitom hned opadala. Neochotně ji přidala k levanduli a doufala, že si toho nikdo nevšimne.

„Neměla byste se přátelit se sloužícími. Co si lidé pomyslí? Zejména teď, když jste ve věku na vdávání…“

Smyčka, kterou nedokázala přesně pojmenovat, se kolem ní utahovala.

„Přece se chcete vdávat, ne?“ dotíral.

„Upřímně řečeno bych se raději přátelila, pane Moëte.“

„Však vy si to rozmyslíte.“ Upřel na ni nevyvážený pohled. Jedno oko ji hodnotilo, zatímco druhé vysílalo varování. „Nemůžete zůstat svobodná donekonečna a já bych vás nerad viděl ve společnosti, která za to nestojí, nebo ještě hůř, která vám zničí pověst, což by se mohlo lehce stát, kdybyste se bavila s kluky z ulice. Já bych vás ochránil, koupil bych vám šaty, jaké byste si jen přála, pokud by byly náležitě ženské. Váš tatínek vám dopřával volnost; ale i on teď souhlasí s tím, že je načase, abyste vstoupila do společnosti. Mohl bych vás učit, mohl bych takříkajíc uhladit ty vaše ostré hrany, i když jsou půvabné. Musím říct, že máte spoustu předností. Ty vaše oči mají takovou zvláštní světlou barvu a jsou plné života. Když vám slunce zasvítí do vlasů, tak vám díky tomu nazrzlému odstínu září jako… jako…“ Očividně zápolil, aby našel to správné slovo, takže mu ušetřila námahu a narazila si zase čepec a vlasy zastrčila pod něj. Jeho neohrabané komplimenty se jí dotkly. Jak má být milá, a přitom nevzbuzovat naději?

„Jsem odhodlaná si ty své ostré hrany zachovat, pane Moëte. Mně se tyhle šaty líbí. Jsou lehké a pohodlné, můžu v nich i běžet. A měla bych vás upozornit, že jsem opravdu nepoučitelná – jeptišky v klášteře se snažily ze všech sil, leč bohužel marně.“

Z jeho samolibého výrazu vyčetla, že od ní očekává vděk za tu zastřenou nabídku k sňatku. Mamá a papá mu určitě dali svolení, aby ji požádal o ruku, jí se o tom však ani slovem nezmínili.

„Samozřejmě potřebujete čas na rozmyšlenou, jak velí tradice,“ poznamenal sebejistě.

Kráčeli k domu v tísnivém mlčení. Xavier díkybohu nebyl svědkem jejího ponížení; to by nepřežila.

„Nevezmu si ho. Jde mu jen o vaše vinice.“

Matku to dopálilo. „Jsi až příliš po otci. S těmi svými řečmi o nezávislosti uvažuješ až přehnaně jako muž. A šmahem zavrhuješ to, po čem by ostatní mladé dívky skočily.“

„Vždyť je o dvacet let starší než já. Chce mě zamknout v tom svém velkém domě a držet mě tam, abych jen poroučela jeho služebnictvu, šňořila se kvůli těm jeho vojenským přátelům a snažila se okouzlit Napoleona.“

„Máš moc vzpurných řečí! Lidé se pro své názory nechají zabít, vykřikují je na ulici, vraždí, kritizují církev. Já ti radím, Barbe-Nicole, i když vím, že se mou radou řídit nebudeš, aby sis své názory nechala pro sebe.“

Nicole protočila oči. Kromě matky ji nikdo neoslovoval celým jménem, Barbe-Nicole, a i ona jí takhle říkala, jen když se opravdu zlobila. Starší sestra Clémentine se zahihňala.

„Myslím, že je hezký, i když už má šedivé vlasy,“ poznamenala nesměle.

Mamá se při pochvalné poznámce starší dcery rozzářily oči.

„Tohle je vhodná formulace názoru mladé dívky. Nicolasi, mohl bys tomu děvčeti domluvit?“

Otce to nezaskočilo (Nicole si byla jistá, že se rodiče domluvili předem) a odkašlal si. „Babouchette, nemůžeš u nás bydlet věčně a sama jistě toužíš po svobodě. Je ti devatenáct let. Žena se musí provdat, aby získala svobodu. Díky jeho penězům budeš mít cokoli, po čem tvoje srdce prahne.“

„A zlatou klec, ve které se mi má líbit? Nemůžu přece zahodit svůj život kvůli muži, který prahne jen po poupée, ozdobné panence do salonu,“ namítla Nicole.

Otec potlačil úsměv.

„Nicolasi! Ty ji v tom podporuješ.“

Nicolas Ponsardin byl mohutný bručivý medvěd, sám se vypracoval na kapitána průmyslu a rodině zajistil velké jmění plynoucí z jeho textilek a vinic. Vzal dceru za ruce. „Jsi povinna jeho nabídku zvážit co nejzodpovědněji a nejrozumněji. Měla bys s ním pohodlný život. Je to dobrý člověk a dobrá partie. Možná tomu nevěříš, ale on tě má také moc rád. Vlastně bys to dokonce mohla nazvat láskou. Uvažuj prakticky. Ale konečné rozhodnutí je na tobě…“

„Vždycky udělá pravý opak toho, co chceme. Má z toho radost,“ ozvala se mamá.

„Prostě přemýšlí, to je vše. Potřebuje ty možnosti posoudit sama. Nech ji,“ zastal se dcery otec.

Nicole využila příležitosti prchnout z jejich společnosti. Takový zmatek! Co když tohle byla jediná vážná nabídka k sňatku, kterou kdy dostane? Ve všech knížkách, jež četla, vždycky kráska přijme zvíře nebo políbí žábu a je odměněna. Jaký nesmysl!

Dům Ponsardinových patřil k nejhonosnějším ve městě. Do některých pokojů se ani nechodilo a dovnitř proudilo světlo řadou francouzských oken z rozlehlých zahrad. Nicole se tu však dusila. Přešla po naleštěné šachovnicové podlaze v hale a spěchala k domovním dveřím. Josette jí otevřela se spikleneckým mrknutím.

Ven, ven, ven na ranní vzduch, po rue de la Vache zpátky na náměstí. Tatínka respektovala, ale nebylo to správné. Bylo možné se provdat a zároveň jít za svými sny, vydělávat si vlastní peníze? Takový případ neznala. Manželky představovaly vlastnictví svých mužů a musely škemrat nebo všelijak intrikovat, když něco chtěly. Navštíví Antoina a Claudine, věrné přátele jejich rodiny – Claudine byla matčina švadlena a Antoine otcův sklepmistr –, ti jí pomůžou udělat si pořádek v hlavě. Vždycky pomohli.

Stavila se v boulangerii. Nataša ji teď provozovala sama. Od toho hrozného dne před osmi lety zestárla víc, než si zasloužila. Kolem úst měla ostré vrásky, snědá pleť dostala nezdravě žlutý nádech, černé vlasy jí prokvetly šedivými pramínky a někdejší laskavost se změnila v unavenou odhodlanost.

Přesto jí Nicole záviděla, jak všechno zvládá – i po tom, čím si prošla, na naleštěných pultech ležely úhledně srovnané podnosy s barevnými ovocnými tartes, lesklými religieuses a pastelově zbarvenými makronkami. V koších stály vyrovnané jako vojáci tenké ficelles, bagety a bochníky chleba pain de campagne: vše čerstvé a připravené k prodeji. Něco dělat, říkala si Nicole. Něco, co má smysl a přináší uspokojení.

„Bonjour.“

„Nicole!“ Na Natašině unavené tváři se objevil úsměv. „Máš dnes v očích takový oheň. Plánuješ vlastní revoluci?“

„Jen jdu na návštěvu ke Claudine a Antoinovi.“

„Aha, bon.“

Nataša okamžitě vybrala tři naducané religieuses. Věděla, co mají ti tři nejraději.

„Peču je kvůli němu,“ poznamenala. Nicole i bez ptaní věděla, koho Nataša myslí. „To bylo první, co mě manžel naučil, když jsem přišla z Petrohradu.“ Vzala špetku soli, rozsypala ji na podlahu, zamumlala rusky nějaké zaklínadlo a zvedla oči k nebi. Nicole účastně přikývla. Nebylo třeba slov, ale Nataša zachytila výraz, o kterém Nicole doufala, že působí nápomocně a empaticky.

„Raduju se z maličkostí. Nedělej si o mě starost.“

Nataša nebyla jediná. Revoluce nadělala vdovy z příliš mnoha žen z tohoto města, chudých i bohatých. Ještě i teď Napoleon válčil s Rakouskem a jeho chuť posílat duše mladíků z bitevního pole rovnou do nebe – nebo do pekla – byla neukojitelná. Bez manžela se žena stávala druhořadou občankou, pokud měla dost štěstí, že neskončila rovnou na ulici. Nataša však takhle nedopadla. Měla svou pekárnu a Nicole se tam skoro denně stavila pro pečivo a na kus řeči, málokdy vynechala.

Převzala úhledný balíček ve voskovaném papíru převázaný provázkem: Nataša takhle dokonale zabalila nákup neúnavně i stokrát za den.

„Merci, Nataša, bonne journée.“ Zaváhala.

„Qu’est-ce qui va pas, ma petite?“

Ano, něco bylo moc špatně. Přála si, aby se mohla Nataši zeptat na radu ohledně pana Moëta, jenže jestli ho odmítne, nebylo by fér, aby to ostatní věděli, i když byl natolik arogantní, aby si myslel, že z ní dokáže vymodelovat dokonalou manželku podle svých představ.

„Non, tout va bien. A demain!“

„Řekni mi to, až se ti bude chtít!“ zavolala za ní Nataša. Nicole občas napadlo, že Nataša opravdu vidí lidem až do žaludku.

A teď už po rue de l’Etape, pak do rue de Cordelliers, u rezavého vodovodního kohoutku, který kapal snad odjakživa, odbočit doleva, projít alejí a pak do toho dvora za plotem plného sudů, kam ji Xavier schoval tenkrát, když vypukla revoluce. Vstup do jiného světa, světa vína a sklepů, světa průmyslu. Stejné vzrušení cítila, když vstupovala do otcovy továrny na zpracování vlny. Klapající tkalcovské stavy, úředníci sklonění nad hromadami pergamenů, ženy, jejichž prsty tak zručně ovládají stroje. A pak ta kvalitní látka, která ze všeho toho úsilí na druhém konci vzniká, dává dni tvar a představuje užitečný výsledek.

Zaklepala na dveře domu v zadní části dvora.

„Claudine, Antoine, c’est moi!“

„Á, la petite sauvage. Monte, pojď nahoru!“

Brala schody po dvou a boty přitom na starém schodišti hlasitě klapaly. Tady nebylo potřeba hrát si na dámu.

„Žádám o azyl před manželstvím a pomalou smrtí!“ vykřikla a pak se zarazila.

Antoine a Claudine seděli na svých obvyklých místech u krbu, ale byla tu nějaká třetí osoba, která seděla na její židli. Jakýsi muž s houslemi na klíně a choval se tu jako doma. Pozdravil ji úklonou hlavy.

„Máte ho mít, ale je to hrozná škoda,“ prohlásil, opřel se a zkřížil dlouhé nohy. Nevypadalo to, že je z Remeše, a určitě to nebyl ani žádný venkovský šlechtic nebo farmář. Tmavé vlasy mu spadaly na ramena, a když se usmál, rysy jeho hranaté tváře se ještě víc zvýraznily. Měl na sobě vyšívaný krátký kabátek a působil trochu cikánským dojmem, něco jako maďarský básník.

„Approches-toi au feu, il fait froid aujourd’hui. Posaď se k ohni,“ vyzval ji Antoine. „A mlč, manželství není tak špatné, dokonce ani pro takovou zapřisáhlou divošku.“

Nebylo kam si sednout a ten muž nevstal.

Claudine vyskočila ze židle a převzala přinesené religieuses. „Merci, uvařím kávu a přinesu talíře.“

Mrkla na Antoina, aby jí šel pomoct, a oba zmizeli v kuchyni. Ty dva nechali samotné v pokoji, aniž je představili.

„Koupila jsem jen tři… omlouvám se,“ vyhrkla Nicole a letmo se na muže podívala.

„François Clicquot. Enchanté.“ Vyskočil a políbil ji na obě tváře, housle přitom nepustil z ruky. „Napadlo vás někdy, jak může být pečivo s tak cudným názvem tak ďábelsky dobré?“

„Jeptiška potřebuje zlo, proti kterému může bojovat. Jaký by to jinak mělo smysl? Ačkoli všechny ty religieuses, které jsem poznala, projevovaly svou zbožnost tím, že mě třískaly pravítkem přes prsty.“

Usmál se. „Nechodila jste ráda do školy?“

Jeho tmavé modrozelené oči nápadně kontrastovaly s bledou pletí a tmavým obočím.

„Vždycky jsem z ní utíkala.“

„Dáváte přednost svobodě, byť nebezpečné, před klidem v otroctví?“

Citací jejího oblíbeného autora vyjádřil její smýšlení skoro o všem, včetně pocitů vůči panu Moëtovi. Začervenala se.

Hrábnul do pouzdra na housle a vyndal ohmataný svazek Rousseauova spisku O společenské smlouvě. „Vždycky ho nosím s sebou.“

„Pojď se posadit, sauvage,“ vyzval ji Antoine, který přinášel podnos s kávou. Muž pozvedl koutky rtů k úsměvu a Nicole v duchu zuřila, že před ním použili její přezdívku. Divoška. Už si na Françoise Clicquota vzpomněla. Otec se přátelil s jejich rodinou. Bydleli vlastně docela blízko, syn však byl pryč na internátní škole.

Claudine naservírovala religieuses. François si jednu vzal, rozpůlil ji a nabídl kousek Nicole, ona však odmítla.

Claudine a Antoine vůbec necítili potřebu zaplnit ticho, takže nikdo nemluvil. Ve srovnání s domovem byl jejich příbytek prostý a jednoduše zařízený. Prkenná podlaha byla čistě vydrhnutá, dřevěné židle léty odřené a u krbu ležel kobereček ze zbytků hadříků, který Nicole pomáhala Claudine vyrobit, když byla ještě malá. Žádné služebnictvo, žádný zmatek. Nicole sem chodila právě kvůli tomu obyčejnému poklidu a zdálo se, že to François vycítil, protože také mlčel. Dívala se do ohně a cítila na sobě návštěvníkův pohled. Káva byla teplá, oříškové chuti, ale jeho zvědavost ji znervózňovala. Vyprázdnila šálek.

„Měla bych se vrátit,“ prohodila.

„Určitě?“ Antoine se na ni podíval s nevyzpytatelným výrazem. „Jedeme s Françoisem do Verzenay obhlédnout sklizeň. Pojedeš s námi? Náš piknik vystačí i pro čtyři. Pojeď, prosím, podíváš se, co všechno to obnáší, než se hrozny dostanou do sklepů. Odreaguješ se od myšlenek na manželské jho,“ usmál se.

„Přijměte mé pozvání na piknik. Pojeďte, je nádherně!“ přemlouval ji François.

„Rodiče o mě budou mít starost,“ obávala se.

Bylo to dnes už podruhé, co vyklouzla sama z domu, a oni by ji hledali a byli by nervózní, kde je. Když však před pár hodinami sledovala, jak Xavier s ostatními odjíždí z náměstí na vinice, zatoužila se k nim přidat. A teď se jí ta možnost nabízela. Antoine patřil k nejváženějším sklepmistrům v Remeši a o výrobě vína věděl všechno. Teď měla možnost účastnit se vinobraní přímo, ne si o něm jenom číst. Tatínek jí nikdy nedovolil, aby ho doprovázela na vinice. Byla to mužská záležitost a svět jen pro ty, kdo tam pracovali, takže nic pro dámy, řekl jí. Nenáviděla to slovo „dáma“. Dáma musela sedět zavřená ve zlaté kleci s neviditelnými hranicemi, které nesměla překročit ani je zpochybňovat.

„Můžu k nim poslat poslíčka se vzkazem,“ naléhal François. „Jsem vaším dlužníkem, když jsem vám snědl tu zlou jeptišku.“

„Réseau Matu dalo povolení ke sklizni teprve dnes ráno. Všichni budou na vinicích,“ přimlouvala se Claudine.

„Nebude to ta obvyklá jízda v kočáře, odkud přihlížíte jen z dálky, jak jste zvyklá. Musíte se dostat až mezi keře révy, přidat se ke sběračům a cítit sladkost hroznů na prstech – ta vůně je opojná,“ básnil François.

„Ale sběrači nemají rádi, když se jim majitelé vinic pletou pod nohy, ne? Už jsem je slyšela dělat uštěpačné poznámky na adresu ‚svátečních farmářů‘ a brblat, že těžká dřina dělníků je pro vlastníky jen občasnou zábavou.“

François se vesele a srdečně zasmál. „Na nevzdělanou záškolačku máte dobrý postřeh! Jedeme na vinice mého otce a já tam tvrdě pracuju, už odmalička. Pro mě to není jen zábava, je to můj život. Když mě poslali do internátní školy, vždycky se mi v zimě stýskalo po tom pohledu na holé keře révy. A v létě pro mě bylo utrpení sedět ve třídě a vědět, že réva právě kvete, že mezi zelenými lístečky se rozvíjejí poupata a pak pracují až do noci při světle jasného červnového měsíce. Když se nebojíte námahy a ráda si pořádně máknete, úplně tomu propadnete, to mi věřte.“

Měla se vrátit domů k vyšívání a hašteřit se s rodiči kvůli svatbě, nebo se raději kodrcat na voze po vyprahlé cestě na vinice a pohybovat se mezi sběrači ve společnosti tohoto zajímavého muže? Nešlo odolat.

Hodiny na starém kostele právě odbíjely dvanáct, když dorazili do Verzenay. Vinice se táhly do dálky všemi směry, pod keři ozářenými sluncem se tvořila jezírka namodralého stínu. Rodiny a zemědělští dělníci rozprávěli podél řad révy, oslíci zapřažení do dřevěných vozů nedočkavě podupávali, připravení odvézt náklad hroznů do lisu. Děti pracovaly po boku matek, babičky odstraňovaly špatné bobule, všichni se činili, aby měli sklizeno, než udeří odpolední vedro. Byly to rodiny období revoluce, dnes lépe živené než za bývalého režimu, přesto je ta lopota stála mnoho síly: muži se prohýbali pod tíhou velkých košů a ženy si šátky chránily obličeje před žhoucím sluncem.

François pomohl Nicole z bryčky a zatočil se s ní, než ji postavil na zem, až se jí před očima roztočilo modré nebe a zeleň révy.

„Šedomodré,“ poznamenal, „jako moře v Calais. Jako barva mraků.“

Nechápavě zamrkala.

„Vaše oči,“ vysvětlil.

„Sejdeme se tady za hodinu,“ oznámil Antoine, seskočil z bryčky a zavěsil se do Claudine. „Musíme dohlédnout na lisování.“ A zmizeli dřív, než Nicole stihla odpovědět.

„Pojďte se mnou, na vinici tamhle v Remešském pohoří je něco, co byste měla vidět,“ vyzval François Nicole. „Je to ale docela dlouhá procházka.“

Pozvedla sukni a dupla pevnou botou do prašné cesty.

„V těchhle botách by mohla pochodovat Napoleonova armáda až do Rakouska.“

„Vzpomínám si, že když jste byla malá, předhonila jste většinu kluků. Tak pojďte.“

Vyšplhali na kopec směrem k lesu, podrážkami vířili bílý křídový prach. Zaprášení motýli poletovali nad rozkvetlými vlčími máky a chrpami, skřivánci prozpěvovali.

Pak se ocitli u jedné odlehlé vinice a François na ni ukázal.

„Tamhle, vidíte tu žlutou růži? Přesně tam.“

U růže François odpočítal tři keře révy a nakoukl pod listí. Zvedl tmavozelenou větvičku a pod ní se objevil hrozen karmínově červených bobulí. Ne fialových, ani bílých, ani nic mezi tím, ale zralé hrozny barvy plodů cesmíny. Nicole nikdy nic takového neviděla.

„Myslel jsem, že budete žasnout,“ usmál se.

„Vždyť mě sotva znáte.“

„Ale pamatuju si vás.“ Utrhl dvě bobule.

„Netrhejte je! Vždyť jsou jediné!“

„Přezrály by a uschly a nikdo by je ani neochutnal. Copak to není horší?“ Strčil si jednu do pusy. „Anýz, mandle…“ Vychutnával ji. „A pak jetel. Ochutnejte.“

Podal jí druhou bobuli. Nicole nad její jasnou červení zaváhala.

„No tak, budeme jediní dva lidé, kteří je kdy ochutnali. Jsou výborné.“

Vzala hrozen a strčila si ho do pusy.

„Kyselý!“ prskala a vyplivla ho.

„Mohla jste aspoň předstírat!“ smál se.

„Neumím se přetvařovat, musím říkat, co si myslím.“

„Složila jste první zkoušku ochutnávání vína,“ oznámil jí. „Buďte upřímná, řekněte vždy pěstiteli pravdu, chovejte se jako kupec a nikdy zásadně nepochybíte. Pojďte, najdu vám nějaké sladké.“

Vrátili se zpátky na rušnou vinici a François jí dal mělký koš na sbírání.

„Nejdřív trhejte ty nejlepší, projděte celý řádek. Tohle je grand cru vinice, tak pracujte opatrně. Tyhle krásky se činily celé léto, tiše sládly.“

„Jako má dokonalá sestra. Osobně bych byla raději sběračem než tím sbíraným. Co se děje potom?“

Viděla, jak se keře prohýbají pod tíhou zralého ovoce, na rukou cítila lepkavou šťávu a vdechovala tu výraznou vůni. Ocitnout se přímo na vinici bylo něco úplně jiného než listovat suchopárnými vinařskými příručkami a namáhat si zrak čtením při měsíčním světle.

„Je to krásný proces, sauvage,“ odpověděl François. „Od počátku až do konce, od sbírání hroznů až po lisování a péči o révu. Míšení odrůd, láhve ve sklepech, kde víno pomalu zraje. Tohle miluju. Půda, terroir, tady ve Verzenay rodí ty nejlepší hrozny pro výrobu šampaňského. Teď právě sbíráte nejkvalitnější plody odrůdy Pinot Noir. Ty se pak smíchají s tamhletěmi odrůdy Pinot Meunier. Těm černým hroznům se nejlépe daří tady, v Remešském pohoří. A třetí odrůdou pro moje šampaňské je Chardonnay. Na druhé straně, na Côte des Blancs, máme další vinici. Na ní pěstujeme naše Morillon Blanc. Tohle je moje místo, tady jsem nejšťastnější.“

Nicole přikývla, vzpomněla si na ten den, kdy začala revoluce a ona se poprvé ocitla v tom sklepě plném tmavozelených, pečlivě uspořádaných láhví vína osvětlených světlem svíčky; vybavila si ten pocit bezpečí. A tady na vinici začala jejich pouť, při sběru hroznů zrajících v blahodárném slunci.

„Slečno Ponsardinová!“

Byl to pan Moët, hnal se k ní dlouhými kroky a uhlazoval si přitom šedé kadeře pečlivě učesané na pěšinku. Očividně u ní chtěl být co nejdřív. Nicole by ho naopak nejraději viděla na opačné straně zeměkoule.

„Vždyť se na tom slunci bez slunečníku spálíte! A vinice jsou pro dělníky, ne pro dámy. Myslel jsem, že byste možná chtěla být doma s rodiči, promluvit si s nimi. Mám tu kočár. Pojďte.“

„Pana Clicquota asi znáte, že?“ odpověděla Nicole chladně. Nehodlala jeho řeč nijak komentovat.

Oba muži si stejně chladně podali ruku.

„Máte nějaký doprovod?“

„Ano, pane Moëte. Jsem tu s Claudine, matčinou couturière, tak nemějte obavy. Nejsem žádná křehká květinka, kterou musíte chránit.“

„A kde je? Bylo by ode mě lehkovážné nechat vás tu samotnou…“

Skoro nemohla dýchat, jeho přítomnost v ní vyvolávala klaustrofobii, jako by byla zavřená v malé místnosti bez oken. François se do toho s úsměvem vložil. „Pane Moëte, slečna je se mnou v bezpečí. Znám její rodinu dobře. Naši otcové jsou dlouholetí přátelé.“

Pan Moët si Françoise změřil od hlavy až k patě a očividně se mu nelíbilo, co viděl.