Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Stefania Auci

Lvi na výsluní
Sága rodu Floriů
díl druhý

Z italského originálu L'inverno dei Leoni,
vydaného nakladatelstvím Nord v Miláně
roku 2021, přeložila Alice Flemrová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz
jako svou 8518. publikaci.

Redakce Sára Flemrová
Korektura Václav Horký
Odpovědná redaktorka Soňa Svobodová
Technická redakce a obálka Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

L'inverno dei Leoni © Stefania Auci
© 2021 Casa Editrice Nord, s.u.r.l.
Gruppo editoriale Mauri Spagnol
Czech edition published by arrangement with
Agentia Literara Livia Stoia
Translation © Alice Flemrová, 2022
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Hana D. Benešová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-654-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-653-8 (pdf)
ISBN 978-80-7625-221-9 (print)

Český překlad knihy vychází za podpory
Centra pro literaturu a čtení italského Ministerstva kultury.

Eleonoře a Federicovi,
za všechnu tu něhu a vřelý cit.
Jsem na vás moc pyšná.

„Žil jsem už dost. Můj život uvadá
jak suchý, žlutý list, však nemám to,
co patří ke stáří – čest, úctu, lásku,
zástupy přátel – místo nich jen kletby,
jsou kradmé, o to víc však tnou, a pak
ty lichotky, dech slov, co srdci se
tak příčí, ale bojí se to říct.“

WILLIAM SHAKESPEARE, MACBETH1

1Překlad Martin Hilský (William Shakespeare. Macbeth. Brno: Atlantis, 2016).

FLORIOVI

1799–1868

Bratři Paolo a Ignazio Floriovi, původem z kalábrijského městečka Bagnara Calabra, v roce 1799 připlují do Palerma, rozhodnutí udělat tam štěstí. Jsou to apatykáři – přesněji řečeno obchodují s kořením – a konkurence je nelítostná, ale jejich vzestup je od začátku nezadržitelný a jejich aktivity se záhy rozšíří: rozjedou obchod se sírou, odkupují domy a pozemky od zchudlé palermské šlechty, založí plavební společnost… A tenhle elán – živený umíněným odhodláním – nepoleví, ani když otěže firmy Florio převezme Paolův syn Vincenzo: v rodinných sklepích je marsala, víno pro chudé, proměněna v nektar hodný královských tabulí; na ostrově Favignana revoluční metoda konzervování tuňáka – v oleji a v plechovkách – zvýší jeho spotřebu… Nicméně Palermo sleduje úspěch Floriů se směsicí obdivu, závisti a pohrdání: ti muži zůstávají i přesto „cizáky“, „holotou“, jejíž krev „smrdí potem“. Ctižádost Floriů tak stojí na palčivé touze po společenském vykoupení, která poznamená v dobrém i zlém jejich veřejný i soukromý život. Muži z rodiny jsou totiž výjimeční, ale i křehcí jedinci a – třebaže to nemohou přiznat – potřebují mít vedle sebe stejně tak výjimečné ženy: jako je Paolova manželka Giuseppina, která obětuje všechno – včetně lásky – stabilitě rodiny, nebo Giulia, mladá Miláňanka, která vstoupí do Vincenzova života jako smršť a pak se stane jeho bezpečným přístavem, jeho nedobytnou pevností.

Vincenzo umírá v roce 1868 v necelých sedmdesáti letech a zanechává tak osud impéria Floriů v rukou jediného syna, třicetiletého Ignazia, který se dva roky předtím oženil s baronkou Giovannou Trigonovou z Ondes, čímž do rodiny konečně přivedl „modrou krev“. Ignazio byl vychován v kultu práce, s vědomím toho, že Floriové musejí vždycky hledět za obzor. A chystá se napsat novou kapitolu historie své rodiny…

MOŘE

září 1868 – červen 1874

Aceddu ’nta l’aggia ’un canta p’amuri, ma pi’ raggia.

„Ptáček v kleci nezpívá milostně, ale zlostně.“

SICILSKÉ PŘÍSLOVÍ

Uběhlo sedm let od chvíle, kdy – 17. března 1861 – Parlament vyhlásil vznik Italského království s Viktorem Emanuelem II. jako jeho panovníkem. Volby do prvního sjednoceného parlamentu se konaly v lednu (z více než 22 milionů obyvatel mělo volební právo něco málo přes 400 000) a staly se svědkem vítězství historické pravice. Ta se skládá převážně z pozemkových vlastníků a průmyslníků a prosazuje vysoké zdanění, které považuje za nezbytné pro vyvedení země ze zadluženosti, do níž se dostala kvůli procesu sjednocení. Mimořádné rozhořčení vyvolá takzvaná „daň z mletí“ (1. ledna 1869), uvalená na pečivo a na obiloviny, která má přímý dopad na chudinu a vyvolá i velice násilné protesty. Ačkoli ji někteří politici považují za „clo jako ve středověku, za feudální dávku jako z doby Bourbonů“, zůstane v platnosti až do roku 1884. V roce 1870 pak ministr financí Quintino Sella předloží řadu dalších tvrdých opatření, je rozhodnutý vynutit „úspory až na dřeň“.

Konec druhého francouzského císařství (1852–1870) a začátek třetí francouzské republiky (1870–1940) mají významný dopad i na italské dějiny: Papežský stát, který přišel o podporu Francie, 20. září 1870 padne. Za pokřiku „Savojsko!“ proniknou italské oddíly po krátké dělostřelbě do Říma skrz prolomené hradby u Porta Pia. 3. února 1871 se Řím oficiálně stane hlavním městem Itálie po Turínu (1861–1865) a Florencii (1865–1871). 21. dubna 1871 italská vláda schválí takzvaný garanční zákon, který měl papeži zaručit osobní suverenitu a svobodu vykonávat svůj duchovní úřad, ale Pius IX. – který se považuje za „zajatce italského státu“ – jej odmítne encyklikou Ubi nos (15. května 1871). 10. září 1874 pak Svatý stolec vydá bulu známou jako Non expedit, jíž zakáže katolíkům, aby se účastnili italského politického života; tento zákaz bude často obcházen až do svého zrušení v roce 1919.

Postupné snižování deficitu, dokončení velkých staveb v Itálii (od železniční trati Moncenisio mezi Itálií a Francií, uvedené do provozu 15. června 1868, po tunel Fréjus, otevřený 17. září 1871), ve světě (Suezský průplav byl dokončen 17. listopadu 1869) a příliv zahraničního kapitálu mají za následek, že období mezi rokem 1871 a 1873, „horečnaté tři roky“, je rozhodující pro zrození italského průmyslu. Tento vzestup je ale v roce 1873 přerušen v důsledku finanční krize, která zasáhne Evropu a Spojené státy. Hospodářská krize způsobená celou řadou spekulací a riskantních investic potrvá ve vlnách přechodného zlepšení až do roku 1896 a zajisté nepřispěje k překlenutí hlubokého příkopu mezi italským Severem a Jihem. Jih je totiž znevýhodňován i skutečností, že značné investice do železniční sítě budované na Severu jižním směrem neproudí, neboť zde vláda napíná úsilí k rozvoji loďstva.

Namoři nejsou kostely ani hospody, říkají staří rybáři. Na moři nejsou místa, kam se uchýlit, protože je to nejvznešenější anejneuchopitelnější místo zcelého stvořeného světa. Lidský tvor se může jenom sklonit před jeho vůlí.

Sicilané odjakživa věděli jedno: moře respektuje toho, kdo před ním má respekt. Je štědré: přináší ryby asůl kobživě, vítr do plachet lodí, korál světcům akrálům na klenoty. Ale je taky nepředvídatelné av každém okamžiku si může násilím vzít svoje dary zpátky. Aproto ho Sicilané respektují, proto ho nechávají, aby určovalo jejich samotnou existenci: aby jim zocelovalo charakter, zanechávalo stopy na kůži, aby jim bylo oporou, aby je sytilo, aby je chránilo.

Moře je otevřená hranice vneustálém pohybu. Ato je důvod, proč je ten, kdo žije na Sicílii, zmítaný neklidem aneustále pátrá po pevnině za obzorem achce utéct ahledat někde jinde to, co měl celou dobu přímo před nosem, jak často zjistí na konci života.

Pro Sicilany je moře jako otec. Aoni si to uvědomí, až když jsou od něj vzdálení, když necítí ten silný odér řas asoli, který je obklopuje ve chvíli, kdy se zvedne vítr azanáší ho až do uliček měst.

Pro Sicilany je moře jako matka. Milovaná ažárlivá. Neodmyslitelná. Někdy krutá.

Pro Sicilany je moře tvar ahranice jejich duše.

Řetěz isvoboda.

Zpočátku je to šepot, ševelení, které přináší slina větru. Rodí se vsrdci Olivuzzy, za zataženými závěsy, vmístnostech ponořených vpřítmí. Hlasu se zmocní vítr ajeho intenzita stoupá, promísí se spláčem avzlyky nějaké staré ženy, která svírá něčí chladnou ruku.

„Murìu… umřel…“ říká hlas anevěřícně se chvěje. To slovo vytváří skutečnost, pečetí to, co se stalo, vyhlašuje, co je nezvratné. Šepot dospěje kuším služebnictva, odtamtud se šíří kjejich rtům, vychází ven, znovu se svěřuje do náruče větru, který ho nese přes zahradu směrem kměstu. Odráží se od úst kústům, odívá se překvapením, pláčem, obavou, úlekem, záští.

„Murìu!“ opakují Palermané sočima obrácenýma kOlivuzze. Nemůžou uvěřit tomu, že muž jako Vincenzo Florio zemřel. Jistě, byl starý, už byl dlouho nemocný, vedení podniku předal synovi, apřece… Pro město byl Vincenzo Florio titán, muž tak mocný, že ho nikdo anic nedokázalo zastavit. Apřitom ho sklátil záchvat mrtvice.

Jsou itací, co ztoho mají radost. Už před lety se vněkterých duších zabydlela závist, žárlivost, pomstychtivost vůči jeho osobě. Jenže je to nicotná satisfakce. Vincenzo Florio zemřel vpokoji, ve vlastní posteli, posílen láskou manželky adětí. Anavíc zemřel bohatý, obklopený vším, co díky vlastní vůli či štěstěně dokázal získat. Ba dokonce se zdá, že smrt kněmu byla milosrdnější, než on často býval kdruhým.

„Murìu!“

Nyní ten hlas, nabitý údivem, lítostí, vztekem, proniká do srdce Palerma, proletí nad Calou azřítí se střemhlav doprostřed uliček, které přístav obklopují. Dospěje do via dei Materassai, kam ho donese zadýchaný sluha. Hnal se zbytečně, protože ten výkřik, ono „Murìu!“, už pronikl dveřmi aokny adokutálel se po majolikové dlažbě až do Ignaziovy ložnice, kde je zrovna manželka nové hlavy rodu Floriů.

Když Giovanna Trigonová zOndes zaslechne na ulici výkřiky avýbuchy pláče, zvedne prudce hlavu, až se jí zavlní dlouhý černý cop, sevře područky křesla apodívá se tázavě na donnu Cicciu, která bývala její guvernantkou ateď jí dělá společnici.

Prudké zabušení na dveře. Donna Ciccia instinktivně přikryje hlavu novorozeněte, které chová vnáručí – je to Ignazziddu, Giovannin druhorozený –, ajde otevřít. Zarazí sluhu na prahu, otráveně se ho zeptá: „Co je?“

„Murìu! Don Vincenzo, právě teď.“ Sluha, ještě pořád zadýchaný, upře zrak na Giovannu. „Váš manžel, paní, vám to vzkazuje aříká, že se máte přichystat adát uklidit dům pro návštěvy příbuznejch.“

„Umřel…?“ zeptá se Giovanna, spíš udiveně než sbolestí. Nedokáže cítit lítost kvůli skonu toho muže, kterého nikdy neměla ráda akterý vní vždycky vzbuzoval tak hluboce nepříjemný pocit, že vjeho přítomnosti nemohla skoro ani promluvit. Jistě, jeho stav se zhoršil už před několika dny – ikvůli tomu neoslavili Ignazzidduovo narození –, ale ona nečekala, že to sním vezme tak rychlý konec. Snámahou vstane. Porod byl bolestivý, už jen stát ji vysiluje. „Můj manžel je tam?“

Sluha přikývne. „Ano, donno Giovanno.“

Donna Ciccia zrudne, zastrčí zpátky pramen černých vlasů, který jí vyklouzl zpod čepečku, otočí se ahledá ji pohledem. Giovanna otevře pusu, aby něco řekla, ale nezvládne to. Natáhne tedy paže, vezme novorozeně apřivine si je na prsa.

Donna Giovanna Floriová. Takhle jí odteď budou říkat. Už ne „paní baronka“, jak by si to žádal titul, který jí od narození náleží, titul, který sehrál takovou roli vtom, že ji do rodiny těch bohatých obchodníků přijali. Teď už nezáleží na tom, že je Trigonová, že pochází zjedné znejstarších palermských rodin. Záleží jen na tom, že je zní paní majitelová.

Donna Ciccia dojde kní, vezme jí dítě znáručí. „Musíte se převlíct do smutečního,“ šeptá jí. „Za chvíli dorazí kondolovat první smuteční hosti.“ Vhlase má novou uctivost, tón, který Giovanna nikdy neslyšela. Je to znamení nezvratné změny.

Teď má přesnou roli. Amusí dokázat, že na ni stačí.

Cítí, jak se jí dech ukryl do hrudního koše, krev jí zmizela ztváří. Uchopí okraje županu asevře je. „Přikažte, ať zakryjou všechna zrcadla, adomovní dveře otevřete do poloviny,“ řekne potom pevným hlasem. „Pak mi přijďte pomoct.“

Giovanna zamíří do šatny, za postel snebesy. Třesou se jí ruce, je jí zima. Vhlavě má jedinou myšlenku.

Jsem donna Giovanna Floriová.

Dům je prázdný.

Jsou tu jen stíny.

Stíny, které se protahují mezi nábytkem zořechu amahagonu, ven přivřenými dveřmi, mezi záhyby těžkých závěsů.

Je tu ticho. Ne klid. Nepřítomnost zvuků, dusivá nehybnost, která bere dech, ochromuje pohyby.

Obyvatelé domu spí. Všichni až na jednoho: Ignazio, vpapučích adomácím kabátku, bloudí pokoji ve via dei Materassai, potmě. Nespavost, která ho mučila vmládí, se vrátila.

Nespí už tři noci. Od chvíle, kdy zemřel jeho otec.

Cítí, jak mu vlhnou oči, prudce si je otře. Nemůže plakat, nesmí; slzy se hodí pro ženské. Apřece zakouší pocit takové cizoty, opuštění aosamělosti, že ho to drtí. Ucítí vústech utrpení, spolkne ho, drží ho vsobě. Přechází zpokoje do pokoje. Zastaví se uokna, vyhlédne ven. Via dei Materassai tone ve tmě rozbité pár střípky světla zlamp. Okna ostatních domů jsou prázdné oční důlky.

Každý nádech má tíhu, tvar, chuť aje hořký. Je tak hořký!

Ignaziovi je třicet let. Otec mu už dávno svěřil vedení sklepů vMarsale apřed nedávnem mu dal plnou moc ke všem obchodním jednáním. Dva roky je ženatý sGiovannou, která mu porodila Vincenza aIgnazia, mužské potomky, kteří jsou zárukou budoucnosti firmy Casa Florio. Je bohatý, uznávaný, mocný.

Ale nic nemůže vymazat osamělost smutku.

Tu prázdnotu.

Stěny, předměty, dekorace jsou němými svědky dní, kdy byla jeho rodina celistvá, neporušená. Kdy byl řád světa pevný ačas odměřovala sdílená práce. Tahle rovnováha se svýbuchem roztříštila na tisíc kousků azanechala po sobě kráter, uprostřed něhož je teď on, Ignazio. Kolem jen sutiny azoufalství.

Kráčí dál, prochází chodbami, míjí otcovu pracovnu. Na okamžik ho napadne, že do ní vejde, ale uvědomí si, že by to nedokázal, ne té noci, vníž jsou vzpomínky tak hutné, že se zdají být zmasa. Apokračuje vcestě, vystoupá do místnosti, kde otec přijímal společníky při neformálních schůzkách nebo kam se uchyloval, aby přemýšlel. Je to malý prostor obložený dřevem aobrazy. Zůstane stát na prahu se sklopenýma očima. Otevřenými okny proudí pramínek bílého světla aozařuje kožené křeslo, polstrované metodou capitonné, astolek, na němž jsou položeny noviny, které otec četl večer předtím, než ho mrtvice odsoudila knehybnosti. Nikdo neměl odvahu je vyhodit, třebaže už uběhlo několik měsíců. Vrohu stolku je jeho cvikr akrabička šňupacího tabáku. Všechno je to tam, jako kdyby se měl každou chvíli vrátit.

Zdá se mu, že cítí jeho vůni, kolínskou snádechem šalvěje, citronu amořského vzduchu, aže slyší jeho dech, takové namáhavé bublání, anakonec těžký krok. Znovu ho vidí zabraného do čtení dopisů adokumentů, se stínem úsměvu, který mu barví tvář ironií, ajak pak zvedá hlavu azabručí nějakou poznámku, nějakou úvahu.

Utrpení ho stravuje. Jak má teď bez něho pokračovat? Měl na to měsíce, aby si stím dělal starosti, aby se na to připravil, jenže teď neví jak. Má pocit, že se topí, zrovna jako tenkrát, když jako malý kluk div nepřišel vArenelle oživot. Tehdy pro něj skočil azachránil ho právě jeho otec. Vybavuje si ten pocit, jak se mu nedostává vzduchu, jak ho mořská voda pálí vjícnu… tak jako ho teď pálí slzy, které se snaží zadržet. Ale musí být odolný. Protože teď je hlavou rodiny on amusí se postarat oCasu Florio. Ale io svoji matku, která zůstala sama. Ajistě, taky oGiovannu, oVincenza, oIgnazziddua…

Nadechne se otevřenými ústy, osuší si oči. Má strach, že zapomene, jaký otec býval, že si nedokáže vybavit jeho ruce nebo jeho pach. Ale to nikdo nesmí vědět. Nikdo vjeho očích nesmí číst utrpení. On není synem, který ztratil otce. Je novým majitelem prosperujícího obchodního impéria, právě zažívajícího rozmach.

Vté chvíli bolestné samoty si to ale přiznává. Chtěl by natáhnout ruku anajít tu otcovu, požádat ho oradu, pracovat po jeho boku, mlčky, tak jako tolikrát.

On, který je teď otcem, by chtěl být zas jenom synem.

„Ignazio!“

To na něj šeptem zavolala jeho matka Giulia. Uviděla jeho stín procházet čepelí světla votvoru dveří do pokoje, kde spí Vincenzino aIgnazziddu. Sedí vkřesle av náručí kolébá posledního vnuka, který přišel na svět ve chvíli, kdy se jeho dědeček chystal svět opustit.

Giulia má na sobě černý sametový župan abílé vlasy má zapletené do copu. Ve světle lampy si Ignazio všimne jejích rukou zkroucených artrózou aohnutých zad. Bolesti vkostech ji sužují už léta, ale až dosud se vždycky dokázala držet zpříma. Zato teď jako by se celá zkrabatila. Vypadá mnohem starší než na svých padesát devět let, jako kdyby si na sebe rázem naložila veškerou tíhu světa. Iproto, že její oči – tak klidné azároveň plné zvídavosti – zmatněly, vyhasly.

„Maman… co vy tady? Proč jste nezavolala chůvu?“

Giulia se na něj mlčky dívá. Znovu začne novorozence kolébat ana řasách se jí objeví slza. „Měl by ztoho dítěte radost, iz toho, že máš kluky. Tvoje manželka je šikovná: ve dvaceti letech ti už dala dva dědice.“

Ignazio pocítí vsrdci další prasklinu. Posadí se naproti matce do křesla vedle kolébky. „Já vím.“ Sevře jí ruku. „Ze všeho nejvíc mě trápí, že on je neuvidí vyrůstat.“

Giulia polkne naprázdno. „Mohl by býval žít dlouho. Ale on se nikdy nešetřil, nikdy. Nikdy si nevzal jediný den volna, dokonce io svátcích pracoval… tady,“ říká apřitom se rukou zlehka dotkne spánku. „Nedokázal přestat. Ato mi ho nakonec vzalo.“ Vzdychne, pak chytí syna za ruku. „Odpřisáhni mi to. Přísahej, že nikdy nebudeš dávat práci přednost před rodinou.“

Giuliin stisk je energický, je to zoufalá energie, která prýští zvědomí, že čas jen bere ahotovo, nikdy nic nevrátí; ba dokonce pálí vzpomínky na uhel. Ignazio položí svou ruku na její, cítí kosti pod závojem kůže. Prasklina vsrdci se roztahuje. „No jo.“

Giulia zavrtí hlavou; tahle mechanická odpověď jí nestačí. Ignazziddu vrní vjejí náruči. „Ne. Musíš myslet na svoji manželku ana tyhle caparty, ’sti picciriddi.“ Typicky sicilským gestem – ona, Miláňanka, která připlula na ostrov, když jí bylo něco přes dvacet – zvedne bradu směrem kpostýlce vzadu, kde spí Vincenzino, kterému je rok. „Ty to nevíš, nemůžeš si to pamatovat, ale tvůj otec ve skutečnosti tvé sestry Angelinu aPeppinu neviděl vyrůstat. Sledoval sotva tebe, ato jen proto, žes byl syn, masculu, kterého si přál.“ Hlas se jí ztiší, chvěje se potlačovanými slzami. „Nedělej stejnou chybu. Zvěcí, které se ztratí, je dětství vlastních dětí jedna znejbolestnějších.“

On přikývne, tvář složí do dlaní. Ze vzpomínek se vynořují roky přísných pohledů. Teprve jako dospělý se naučil rozpoznat vtmavých očích svého otce pýchu acit. Vincenzo Florio nebyl mužem slov, ale pohledů, vdobrém izlém. Anebyl to ani muž schopný dávat najevo své city. Nevzpomíná si na žádná objetí. Možná nějaké to pohlazení. Apřece ho měl Ignazio rád.

„AGiovannu, svoji ženu… nezanedbávej ji. Má tě ráda, chudinka malá, apořád se snaží získat tvoji pozornost.“ Giulia si ho prohlíží se směsicí výčitky apolitování. Vzdychne si. „Když sis ji vzal, tak kní přece musíš něco cítit.“

On pohne rukou, skoro jako kdyby odháněl otravnou myšlenku. „Ano,“ zašeptá. Ale nic dalšího nedodá asklopí zrak, aby se vyhnul pohledu své matky, která mu vždycky viděla až do žaludku.

Tamta bolest se týká jen jeho.

Giulia vstane apomalým krokem jde uložit Ignazziddua zpátky do kolíbky. Novorozeně otočí se spokojeným povzdechem hlavičku apoddá se spánku.

Ignazio na ni čeká ve dveřích. Položí jí ruku na rameno adoprovází ji do jejího pokoje. „Jsem rád, že jste se rozhodla sem přijít, aspoň na první dny. Nesnesl bych pomyšlení, že jste sama.“

Ona přikývne. „Dům vOlivuzze je bez něj moc velký.“ Prázdný. Navěky.

Ignazio cítí, jak mu tuhne dech.

Giulia vejde do pokoje, který jí syn asnacha přidělili, téhož, kde před lety bydlela její tchyně Giuseppina Saffiottiová Floriová. Přísná žena, která přišla omanžela ještě jako mladá aVincenza vychovala společně sIgnaziem, svým švagrem, akterá po dlouhá léta bránila jejímu přijetí do rodiny, protože ji považovala za lehkou ženskou azlatokopku. Teď je iona sama vdovou. Zůstane stát uprostřed místnosti, zatímco syn zavírá dveře, potom spočine pohledem na manželské posteli.

Ignazio její slova neslyší. Anedokázal by ani pochopit Giuliinu bolest, tak odlišnou od té své: niternější, palčivější, bez naděje.

Protože ona aVincenzo si jeden druhého vybrali, chtěli se amilovali navzdory všemu avšem.

„Jak mám teďka bez tebe žít, lásko moje?“

Dveře nepatrně zadrhnou opodlahu, neslyšně se zavřou. Matrace vedle té její se prohne, Ignaziovo tělo znovu zaplní prostor, šíří se zněj zase vlahé teplo, jež se mísí stím jejím.

Giovanna zpomalí dech, předstírá spánek, který ji přešel ve chvíli, kdy manžel vstal. Dobře ví, že Ignazio trpí nespavostí, aona, která má lehké spaní, často zůstává bez hnutí vzhůru. Navíc, podle ní, otcova smrt Ignazia zasáhla víc, než je ochoten přiznat.

Třeští oči do tmy. Moc dobře si pamatuje den, kdy poprvé uviděla Vincenza Floria: hřmotného muže spodmračeným výrazem atěžkým dechem. Díval se na ni jako na dobytče na trhu.

Ona byla vrozpacích amohla jen sklopit zrak kzemi aupřít ho na podlahu salonu ve vile Trabia, kousek za palermskými hradbami.

Potom se obrátil na manželku tím, co měl být šepot, aco ale salonem baronů zOndes zaburácelo jako hrom: „Neni ňáká moc hubená?“

Giovanna zas hlavu prudce zvedla. To jí snad chce vyčítat, že se vživotě snažila, aby nedopadla jako její matka, tlustá tak, až byla skoro beztvará? Chce tím snad říct, že zní nemůže být dobrá manželka? Dotčená tím obviněním znedostatečnosti pohlédla na Ignazia adoufala, že řekne něco na její obranu.

Ale ten zůstal lhostejný, snáznakem nepřítomného úsměvu na rtech.

Dona Vincenza ujistil její otec, Gioacchino zOndes, hrabě zGallitana: „Holka je zdravá,“ prohlásil hrdě. „Adá vašemu rodu silné potomky.“

Jistě, protože její schopnost rodit děti byla to jediné, co dona Vincenza doopravdy zajímalo: ane to, jestli je tlustá, nebo hubená, aani jestli je do ní Ignazio zamilovaný.

Apřece navzdory všemu přišla do Floriovy rodiny se srdcem plným lásky ktomuhle upjatému muži, který se vždy dokonale ovládal.

Byla unesená, ano, protože se do něj okamžitě zamilovala – od chvíle, kdy ho uviděla vKroužku dam akavalírů akdy jí nebylo ještě ani sedmnáct let –, apoté si ji získal klidem, kterým na ni působil, silou, která jako kdyby prýštila přímo zjeho neochvějného přesvědčení ovlastní nadřazenosti. Pokojností svých slov.

Touha se objevila později, poté co začali sdílet intimitu. Ale právě touha ji oklamala, díky ní uvěřila, že jejich svazek je jiný než ty, které jí popsali, apomyslela si, že by vněm mohl být nějaký cit, nebo přinejmenším respekt. Všichni ji varovali, počínaje matkou ajejími nejasnými narážkami na to, že bude muset přinášet „oběti“ amanžela „snášet“, akonče velebným otcem Bertem, který jí vden svatby kladl na srdce: „Trpělivost je hlavní manželčino věno.“

Tím spíš, když se vdává za jednoho zFloriů, dodával jeho pohled.

Aona byla trpělivá, poslechla aneustále čekala na náznak uznání, nebo aspoň vděku. Dva roky žila mezi uměřenou zdvořilostí donny Giulie apronikavými pohledy dona Vincenza apřipadala si méněcenná kvůli svému věnu – nijak zvlášť štědrému – asvému vzdělání, mnohem nižšímu, než získaly její švagrové, ztracená vdomě av rodině, které jí ukázaly cizí tvář. Hledala pomoc ve své šlechtické pýše, vkrvi Trigonů. Ahlavně vtom, co cítila, protože vtom domě av té rodině byl Ignazio.

Vytrvale, sodhodláním čekala, až si jí všimne. Až se na ni opravdu podívá.

Ale dosáhla jen laskavé zdvořilosti, vlažného aprchavého tepla.

Slyší slabé pochrupování muže za svými zády. Otočí se, ve tmě si prohlíží jeho profil. Dala mu dva syny. Miluje ho, třebaže jen slepým ahloupým způsobem, ví to.

Ale taky ví, že to nestačí.

Pravda je, myslí si Giovanna, že člověk si zvykne na všechno. Aona byla příliš dlouho zvyklá spokojit se sdrobky. Teď chce však víc. Teď chce být opravdu jeho manželkou.

Dvacátého prvního září 1868 ráno čte notář Giuseppe Quattrocchi poslední vůli obchodníka Vincenza Floria. Ignazio, vtmavém obleku od anglických krejčích ačerné kravatě zvlněného krepu, poslouchá oddíly závěti, rozdělené podle odvětví obchodních zájmů firmy Casa Florio. Na stole leží velký počet spisů, vyrovnaných vúhledných štosech. Notářův tajemník je bere do rukou akontroluje seznamy majetku. Litanie míst, jmen, čísel.

Ignazio zůstává netečný. Nikdo nemůže vidět třesoucí se ruce, propletené pod stolem.

Vždycky věděl, že síť jejich obchodů je velice rozsáhlá, ale jako kdyby si teprve vtéhle chvíli skutečně uvědomil, jak moc je složitá ačlenitá. Ještě před pár dny měl na starosti jen některé sektory, zejména sklepy vMarsale. Rád trávil dny vinobraní vjejich výrobně, čekal na západ slunce, aby ho viděl mizet za obrysem Egadských ostrovů, za lagunou Stagnone.

Zato teď se před ním tyčí hora papírů, peněz, smluv azávazků. Bude ji muset zlézt, dospět na vrchol, aani to nebude stačit: bude ji muset podrobit své vůli. Floriovi musejí vždycky hledět za obzor. Tak to udělali jeho dědeček Paolo astrýc Ignazio, když opustili Bagnaru aodjeli do Palerma. Tak to udělal jeho otec, když založil sklepy vMarsale, když se ujal vedení tonnary na ostrově Favignana nebo když si postavil hlavu – proti mínění všech – arozhodl se získat slévárny Oretea, které dnes poskytují obživu apráci desítkám mužů. Anikdy nebylo pochyb otom, že bude na něm, aby vté cestě pokračoval. Je vrodině jediný muž, dědic, ten, kdo ponese dál její jméno aupevní její moc abohatství.

Ignazio jediným pohybem zvedne propletené ruce, které se konečně přestaly třást, apoloží je na stůl. Potom se upřeně zadívá na prsteníček, tam, pod snubním prstenem, je kroužek ztepaného zlata, který mu dal jeho otec vden jeho sňatku sGiovannou před dvěma lety: patřil strýci, jehož jméno nosí, aještě předtím jeho prababičce Rose Bellantoniové. Nikdy se mu nezdál tak těžký.

Notář mezitím četl dál: už dospěl kpokynům týkajícím se matky asester, pro které byly vzávěti nachystané odkazy. Ignazio poslouchá, přikývne apak podepíše dokumenty, jimiž přijme dědictví.

Nakonec vstane, rozhlíží se kolem. Ví, že všichni od něj očekávají pár slov. Nechce anesmí je zklamat. „Děkuji vám, že jste přišli. Můj otec byl výjimečný muž: neměl jednoduchou povahu, ale vždycky byl ke všem loajální ave svém podnikání odvážný.“ Odmlčí se, hledá slova. Záda má rovná, hlas pevný. „Věřím, že budete pracovat pro firmu Florio se stejným úsilím, jaké jste projevili za jeho života. Ajá mám vúmyslu pokračovat vjeho díle aučinit naše podniky stabilnější, silnější. Ale nezapomínám, že firma Florio je především pro spoustu lidí zdrojem obživy, práce adůstojnosti. Slibuji, že jim… že vám věnuji zvláštní péči. Všichni společně učiníme ztéhle firmy srdce Palerma icelé Sicílie.“ Ukáže na spisy před sebou, položí na ně ruce.

Někdo přikývne. Ustarané vrásky se vyhladí, nervózní pohledy se uvolní.

Aspoň prozatím nepotřebují další ubezpečování, pomyslí si Ignazio acítí, jak napětí vzádech mizí. Ale už zítra to bude jinak.

Přítomní vstávají, přistupují kněmu: opakují kondolence, někdo žádá oschůzku. Ignazio jim děkuje anaznačí svému tajemníkovi, aby si to vzal na starost asjednal termíny.

Vincenzo Giachery společně sGiuseppem Orlandem za ním přijdou jako poslední. Jsou to hlavně rodinní přátelé ateprve potom spolupracovníci aporadci firmy Florio. Vincenzo je bratr Carla Giacheryho, pravé ruky jeho otce ataké architekta vily UČtyř krajek, který zemřel před třemi lety. Byl to další ze smutků, které jeho otec snášel navenek netečně, uzavřený sám do sebe. Giuseppe je zručný inženýr konstruktér, odborník na obchodní plavidla, sminulostí vřadách Garibaldiho vojska apřítomností klidného funkcionáře avzorného otce od rodiny.

„Musíme si promluvit, done Ignazio,“ spustí Giachery bez zbytečných řečí. „Jde oparníky.“

„Já vím.“

Ne, žádné zítra: už dneska, pomyslí si Ignazio se sevřenými rty. Není čas, nedostal jsem ho, už ho nikdy mít nebudu.

Podívá se na oba muže, na okamžik zadrží dech, než ho vypustí. Kráčí za nimi ze salonu, kde služebnictvo podává rukavice aklobouky příbuzným, kteří dorazili na pohřeb ana čtení závěti. Rozloučí se se sestrou Angelinou ajejím manželem Luigim De Pacem, stiskne ruku Augustovi Merlovi, tchánovi své sestry Giuseppiny, která žije už léta vMarseille.

Pak všichni tři muži zamíří kVincenzově pracovně. Ignazio na prahu zaváhá, stejně jako večer předtím, skoro jako kdyby měl před sebou zeď. Vešel do té místnosti nesčetněkrát, ale jenom když byl jeho otec naživu, když otěže firmy Florio třímal on.

Ajakým právem tam teď vchází on? Kdo je on bez svého otce? Všichni říkají, že je dědic, ale není spíš podvodník?

Zavře oči astrašně dlouhou chvíli si představuje, že ty dveře otevře auvidí ho tam sedět vjeho koženém křesle. Vidí hlavu, ta se zvedá, rozcuchané šedé vlasy, zkrabacené čelo, zkoumavý pohled, ruku, která svírá nějaké lejstro…

Ale na jeho rameni spočine ruka Vincenza Giacheryho. „Odvahu,“ pošeptá mu.

Ne, žádné dneska: hned, pomyslí si Ignazio asnaží se zahnat bázeň, která ho svírá. Jemu smrt vzala otce, jim sebrala vedení. Rovnou, ane později, protože nastala chvíle, aby dokázal, že bude důstojným nástupcem svého otce. Že jeho život – zasvěcený firmě Florio už od chvíle, kdy přišel na svět – není zbytečný. Že zranitelnost bolesti mu není vlastní, apokud ji přece jen pociťuje, musí ji skrývat. To on musí ujistit je. Pro něho už čas ujišťování autěšování skončil. Vlastně mu připadá, že nikdy ani nezačal.

Av té chvíli tu zeď překoná. Vstoupí do místnosti, zabere její prostor. Pracovna už je zase tím, čím vždycky byla: místem úřadování, stáflováním ztmavého dřeva, smasivním nábytkem, dvěma koženými křesly avelkým mahagonovým psacím stolem přetékajícím dokumenty, papíry aúčetními zprávami.

Sedne si za tamten stůl do tamtoho křesla. Pohled se na okamžik zaostří na kalamář atác, na kterém je nůž na dopisy, nějaká razítka, pravítko, několik pijáků. Na jednom znich je otisk bříška prstu.

„Takže.“ Zhluboka se nadechne. Na podložce na psaní vidí kondolenční lístky. Navrchu je ten od Francesca Crispiho. Musím mu hned taky napsat, pomyslí si. Crispi ajeho otec se seznámili ve chvíli, kdy garibaldiovci dorazili do Palerma, aokamžitě se mezi nimi vytvořil upřímný vztah založený na vzájemné důvěře, který se léty ještě upevnil. Crispi byl právníkem Floriů ateď se zdálo, že má před sebou zářnou politickou kariéru: před nedávnem byl zvolen do Parlamentu za volební okrsky Maglie aCastelvetrano. „Ze všeho nejdřív musíme všechny ubezpečit. Musejí nám inadále důvěřovat, tak jako dosud.“

„Ajak to vidíte se státními dotacemi? Kolují zvěsti, že vláda se zdráhá podporu obnovit, apro firmu Florio by bylo nebezpečné se ocitnout bez dotací. Středozemní moře je plné společností, které by neváhaly poslat ty druhé kanonádou ke dnu, jen aby získaly trasu navíc.“

Rovnou do první linie, pomyslí si Ignazio. Vida, amáme tu nejožehavější otázku.

„To já moc dobře vím anemám vůbec vúmyslu se nechat předběhnout. Napadlo mě, že se obrátím na generálního ředitele pošt Barbavaru. Myslím, že je záhodno mu potvrdit, že máme jasnou představu ofúzi naší dopravní firmy Piroscafi Postali sjanovskou Accossato e Peirano, která, jak víte, společně se společností Rubattino vlastní přes polovinu národní parní tonáže. Tenhle tah by vedl knepochybnému zlepšení přepravních tras obecně akonkrétně pak kposílení naší flotily. Ale hlavně si uněj budu stěžovat na zrušení trasy do Livorna. Pro nás je to nesmírná ztráta, protože tím přicházíme ojedno přímé spojení mezi Sicílií astřední Itálií. Dopis mu předám přes našeho zprostředkovatele při ministerstvu, cavaliera Scibonu, který bude mít za úkol hájit naši věc.“

Orlando si tře stehna avybuchne. „Scibona je ouředníček ajeho jedinou výhodou je, že už má na ministerstvu flek. Ale je to podržtaška apodržtaškou zůstane, já nevím, jakou může mít jeho slovo váhu. Potřebujeme nějakou vyšší šarži.“

Ignazio pomalu přikyvuje. Povytáhne obočí. „Právě proto chci jednat sředitelem pošt osobně,“ pronese důrazně. „Ten bude moct vyvíjet tlak, když bude třeba… Ikdyž…“ Uchopí nůž na dopisy, obrací ho vdlani. „Problém je nahoře: vláda se rozhodla osekat výdaje. Na Severu staví silnice aželeznice, aobchody se Sicílií je moc nezajímají. Musíme to být my, kdo jim dodá dobré důvody, aby ospravedlnili dotace na dopravu, atudíž musíme trasy učinit výhodnými.“

Giachery se opře lokty odesku stolu aIgnazio se na něj upřeně zadívá: vtom slabém světle se tou propadlou tváří atmavými vlasy zašpiněnými od šedé podobá svému bratrovi skoro až strašidelným způsobem. Jako bych se ocitl na schůzce sduchy, jediný živý. Sduchy, kteří se nemají kodchodu, říká si Ignazio. „Co vy na to, done Vincenzo?“ zeptá se pak. „Proč mlčíte?“

Muž pokrčí rameny apohlédne na něj úkosem. „Protože vy jste se už rozhodl anic vás nepřinutí změnit názor.“

Ta věta ho rozesměje, první smích po mnoha dnech. Je to ustanovení důvěry. „Přesně tak. Tady jde oto, jak to navlíknem. Musíme to zaonačit tak, aby Barbavara pochopil, že je pro něj výhodné jít na ruku firmě Florio anašim zájmům.“

Giachery rozpřáhne paže. Naznačí úsměv, který nedotáhne do konce. „Vo to de.“

Ignazio se zaboří do opěradla křesla, dívá se do dálky. Vjeho mysli už vzniká dopis, který napíše. Ne, tohle není nic, co by se dalo svěřit tajemníkovi. Postará se oto sám.

„Akaždopádně se musíme mít na pozoru před konkurencí tady unás doma,“ řekne Giuseppe Orlando. „Doneslo se mi, že rejdař Pietro Tagliavia má vúmyslu vybudovat flotilu ze samých parních plavidel, aby mohl obchodovat svýchodním Středomořím.“ Zakryje zívnutí rukou sevřenou vpěst. Pro všechny to byly těžké dny azačíná se projevovat únava. „Až Francouzi otevřou vSuezu ten kanál, cesta do Indie bude odost jednodušší arychlejší…“

Ignazio ho přeruší: „Io tomhle si musíme promluvit. Obchod skořením přinesl mému otci obrovské bohatství, jenže už nemá takový význam jako kdysi. Teď je třeba se soustředit na to, že lidé se touží rychle přemisťovat anechtějí se přitom vzdát pohodlí. Zkrátka se chtějí cítit moderně. Aprávě tohle jim musíme zajistit apokrýt trasy po Středomoří parníky, které budou rychlejší než plavidla konkurence.“

Oba hosté se na sebe vyplašeně podívají. Vzdát se obchodu skořením, jedné zhlavních obchodních činností firmy? Mají věkový náskok auž toho hodně viděli. Vědí, že takhle náhlá změna směru může mít katastrofální následky.

Ignazio vstane, jde ke stěně, na které visí velká mapa světa. Vztáhne ruku kmístu, kde leží Středozemní moře. „Naše bohatství bude plynout zparníků. Zparníků aze sklepů. Naším hlavním cílem bude chránit apodporovat tyhle dvě činnosti. Když od vlády nedostaneme podporu, budeme si ji muset hledat sami abojovat přitom zuby nehty. Bude nutné spočítat přátele, ale především znát nepřátele, vědět, jak proti nim bojovat, amít oči pořád otevřené, protože chyby nám nikdo neodpustí.“ Upírá na ně pohled. Hovoří klidně, rozhodně. „Musíme rozšířit dopravní síť. Právě proto potřebujeme, aby vlivní muži jako Barbavara stáli na naší straně.“

Oba muži si vymění další napjatý pohled, ale neodvažují se promluvit. Ignazio si toho všimne, udělá krok směrem knim. „Důvěřujte mi,“ zašeptá. „Můj otec vždycky hleděl dopředu, za obzor. Ajá chci dělat totéž.“

Giachery po několika vteřinách přikývne. Vstane, podá mu ruku. „Vy jste don Ignazio Florio. Víte, co dělat,“ řekne av té větě je všechno, vco může Ignazio doufat, alespoň prozatím. Uznání, důvěra, podpora.

Také Orlando vstává ajde ke dveřím. „Stavíte se zítra vbance?“ zeptá se.

„Počítám, že to udělám hned.“ Ignazio ukáže na šanon na psacím stole. „Musíme uzavřít otcovo vedení účtu aotevřít moje.“

Orlando na to jen přikývne.

Za oběma muži se zavřou dveře.

Ignazio se opře čelem ozárubeň. První překážku jsi zdolal, říká si. Teď přijdou další, jedna po druhé.

Lejstra na stole se na něj dívají, popohánějí ho. On si znovu sedne, nevšímá si jich. Počkejte ještě chvilku, žadoní apřitom si přejede rukou po obličeji. Pak vní sevře kondolenční lístky atelegramy. Přišly zcelé Evropy: poznává podpisy azaplaví ho hrdost při pomyšlení, kolik významných osob znalo jeho otce avážilo si ho. Je tam dokonce itelegram od carského dvora, znamení úcty vybudované vprůběhu let.

Apak mezi nejnovějšími vzkazy najde obálku sfrancouzským razítkem. Přišla zMarseille.

To písmo zná. Obálku otvírá pomalu, skoro jako by zní měl strach.

Dozvěděla jsem se otvé ztrátě.
Přijmi mou upřímnou soustrast. Dovedu si představit, jak asi trpíš.

Objímám tě.

Podpis žádný. Není potřeba.

Otočí kartičku zpapíru zAmalfi: na rubu jsou vytištěná dvě jména. Jedno je přeškrtnuté rázným tahem pera.

Tvář se mu stáhne hořkostí, která nemá nic společného sbolestí kvůli otcově smrti. Jeden žal násobí druhý. Vzpomínka spříchutí lítosti, stesku po životě, který nikdy neprožil, ale okterém pouze snil. Jedna ztěch tužeb, které si člověk vsobě nosí po celý život, třebaže ví, že je nikdy nebude moct ukojit.

Ne.

Shrne kondolence na roh stolu. Vyřídí to později.

Ale tu nepodepsanou si strčí do kapsy saka, do té na srdci.

Giovanna vžupanu apantoflích se mírně vykloní zokna. Palermské počasí si zlidí tropí šprýmy, ráno chladná vlhkost zalézá do morku kostí, akolem poledního bývá ještě teplo jako vlétě.

Všechno je vybrané, luxusní.

„Donno Giovanno, dobrý den.“