Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

ABBIE GREAVESOVÁ

Ticho mezi námi

Z anglického originálu The Silent Treatment,
vydaného nakladatelstvím Penguin Random House UK
v roce 2020, přeložila Veronika Kratochvílová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2021
jako svou 7909. publikaci.

Redakce Radka Klimičková
Korektura Veronika Konvalinková
Odpovědná redaktorka Markéta Kovařáková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Marie Drobná
Formát ePub Štěpán Böhm
Tisk a vazba FINIDR, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2021

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

ISBN 978-80-7625-506-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-505-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-158-8 (print)

Pro Roberta Wallse,
mého dědečka, který mě naučil číst.
Byl to skutečně ten největší dar ze všech.

Prolog

Zodstupu to vypadá, že má Maggie vše pod kontrolou. Tablety vykládá na jídelní talíř se svou obvyklou pečlivostí. Vylamuje potažené prášky z blistru snad s ještě větší přesností než obvykle, pomalu ho naklání a užívá si ostrý zvuk, jak jednotlivé tablety dopadají na talíř. Hlavně že něco přeruší to strašlivé ticho.

Když má na talířku před sebou osm tablet, vezme si z kuchyňské linky skleničku vody, které se od oběda ani nedotkla, a naposledy zkontroluje nastavení časovače na troubě. Koupený kuřecí koláč, takže to bude dvacet pět minut. Spousta času na to, aby tu všechno dokončila. Odsune židli a posadí se k jídelnímu stolu zády ke dveřím. Leží před ní hromádka účtů, všechny zaplacené, ale rozházené. Maggie sáhne do kabelky a vytáhne svůj nejcennější dárek, kamenné těžítko vyrobené a speciálně ozdobené jen pro ni. Položí ho na účty.

Nepořádek uklizený. Vytáhne kuličkové pero, jedno z mála per v zásuvce, která mají náplň a krásně kloužou po papíře. Je nepravděpodobné, že by ji s tímto perem znovu chytla křeč, jako když celý týden psala s obyčejnou propisovačkou. Když dokončuje poslední věty pro Franka, její písmo je krásně úhledné. Má-li Maggie nějaké pochybnosti, není to téměř vůbec patrné. Možná trochu křivá čárka v souvětí, kdyby se člověk podíval pozorně.

Maggie zavře červený kožený diář a bez dalších okolků si vezme všechny tablety do dlaně, nasype si je do úst, napije se trochu vody a rychle zakloní hlavu v extravagantním gestu polknutí, které se naučila v dospívání a nezbavila se ho ani po téměř půl století.

Zpočátku se nic neděje. Aniž by se pohnula ze své židle, vrátí se k okrajování fazolových lusků, jejichž typické dřevnaté konečky odhrnuje na okraj prkénka. První vlna uvolnění přichází asi po minutě. Maggie začíná krájet pomaleji, pravá ruka na noži se jí třese.

Jen o pár vteřin později přepadne dopředu. Naštěstí je to příliš rychlé na to, aby s tím mohla něco dělat. Hlava jí padá jako vždycky při maratonu francouzských filmů, které mívá Frank připravené na deštivá nedělní odpoledne. Škoda že tu tentokrát není, aby ztlumil její pád.

A tentokrát nemá Maggie šanci se náhle probudit.

Frank ve své studovně upřeně sleduje monitor před sebou. Konec už je na dohled: koně, střelce a pěšáka ovládá počítač v nastavení pro začátečníky, a tak jeho poslední nadějí zůstává královna. Tolik akademických úspěchů, a ještě se mu nepodařilo dostat na druhou úroveň. Dává to zcela nový nádech jeho nejoblíbenějšímu rčení „Vytrvalost je cesta k vítězství“.

Když ho v minulosti Maggie volávala k večeři, býval tak hluboce ponořený do hry, že vůbec neregistroval zvuk jejího hlasu, natož aby vypnul počítač. Jakmile bylo jídlo na talířích, přišla si pro něj, položila mu ruce na ramena a palci ho hladila mezi lopatkami, než se na monitoru nevyhnutelně objevil nápis „mat“. „Příště!“ říkávala, aby Franka povzbudila. I když byla pravděpodobnost výhry nevalná, Maggie ho nikdy nesnesla vidět zklamaného.

Dnes ho však nic tak příjemného nevyrušilo. Když se mu do hlavy prodral zvuk požárního alarmu, Franka spíš překvapilo, že zařízení stále funguje, než že se spustilo. Maggie nikdy nebývala pozornou kuchařkou, tak aspoň teď nebudou muset procházet obřadem testování funkčnosti baterií za pomoci násady od smetáku, jako to každé tři měsíce dělávají. Jejich počáteční společné roky byly poznamenány řadou neslavných kulinářských pokusů: rozpatlaný tvarohový dort v roce ’78 (páté nebo šesté rande); betonový skotský tvarohový koláč s malinami v roce ’79 (název, který Frankovi vynesl noc v pokoji pro hosty); aféra s gastroenteritidou po narozeninovém večírku, který se konal v jejich neudržované zadní zahradě (naštěstí se ho účastnili pouze blízcí přátelé ochotní odpouštět). Jakmile odezněly následky, každý z těchto neúspěchů zázračně způsobil, že se Frank do Maggie o to více zamiloval.

Poplach je tak pronikavý a naléhavý, že ho přinutí ukončit hru. Po minutě přemítání, zda už to Maggie řeší, se vyrazil se situací popasovat sám. Kouř ucítil dřív, než ho uviděl. V troubě před ním se něco spálilo. Maggie tam zřejmě něco zapomněla, když si šla na chvilku lehnout, jak to poslední dobou dělávala stále častěji. Jednou rukou vypnul časovač a druhou stáhl z dvířek utěrku, aby s ní rozehnal kouř. Je silnější, než si původně myslel, a ani krásná památeční utěrka z Cornwallu si s ním neporadí. Čerstvý vzduch. Přesně to potřebuje. Až ve chvíli, kdy se vydá otevřít okno, zahlédne Maggie.

Neprozradí ji prázdné plato od léků ani rozlitá sklenice s vodou, ani kousky nakrájené zeleniny rozprostřené kolem jejího zápěstí. Frank náhle ucítí na hrudi obrovskou bolest. Je to pocit, jako by mu někdo podtrhl koberec zpod nohou, jako by na něj padaly stěny a strop. Když si uvědomí, co Maggie udělala, má pocit, jako by se na něj hroutil celý dům.

Dotkne se jejího zápěstí a doufá, že na něm něco ucítí: chvění, pulz, cukání, cokoliv. Možná ještě není příliš pozdě.

Ruka se mu vznáší nad telefonem. Telefonní hovory mu nikdy moc nešly a Frank chvíli přemýšlí, zda to vůbec zvládne.

„Tísňová linka, dobrý den. Potřebujete záchrannou službu, požární službu, policii nebo pobřežní hlídku?“

Ticho.

„Tísňová linka, dobrý den. Potřebujete záchrannou službu, požární službu, policii nebo pobřežní hlídku?“

Ticho.

„Musím vám připomenout, že pokud voláte na tísňovou linku z legrace, jedná se o trestný čin, a můžete tím ohrozit životy jiných.“

„Zá-zá-záchrannou službu,“ vymáčkne ze sebe Frank právě včas. Hlásky se mu třesou v hrdle a nakonec se téměř neslyšitelně vyderou ven.

„Pane, budete si muset promluvit s operátorem záchranné služby. Přepojuji vás.“

„Záchranná služba. Nahlaste prosím adresu.“

„Digby Crescent 43, Oxford, poštovní směrovací číslo OX2 6TA.“ Frankův hlas zní chraplavě, cize, úplně jinak, než zněl jemu samotnému během několika minulých měsíců.

„Můžete mi sdělit, co přesně se stalo?“

„To moje žena, Maggie. Ona… vzala si moc léků. Svých prášků na spaní.“

„Posíláme vůz. Je při vědomí, pane? Cítíte, jestli má pulz? Známky dýchání?“

„Já… já nevím. Nejsem si jistý.“

„Pane, máte tušení, zda to bylo úmyslné?“

Ticho.

„Veškeré další informace, které nám v tuto chvíli můžete poskytnout, mohou být velice důležité pro úspěšnost našeho zásahu. Zmínila se vaše žena v poslední době o tom, že by si chtěla ublížit, nebo naznačila něco podobného? Trpěla depresemi?“

„Víte… problém je… My jsme spolu nějakou dobu nemluvili. Chci říct, já na ni nějakou dobu nemluvil… Je to… téměř půl roku.“

JEJÍ MLČENÍ

Kapitola 1

Není nic více znepokojujícího než nemocniční čekárna. Řady plastových židlí s oloupanými a potrhanými koženkovými potahy, tiché hučení automatu na kávu, kolektivní zadržení dechu, když přijde lékař z pohotovosti se zprávami – většinou pro někoho jiného –, jako by bylo vše navrženo tak, aby to člověka udržovalo v napětí. A to ještě dřív, než začnete uvažovat nad tím, proč tam vůbec jste.

Maggie vždy říkala, že trpělivost je mou ctností, jako kdyby se dobré vlastnosti v manželství musely rozdělit, podobně jako domácí práce. Vidím ji před sebou, když čeká na zprávu, e-mail nebo hosty, jedno koleno jí na pohovce poskakuje nahoru a dolů, druhé se snažím svou dlaní přidržet, aby se trochu uklidnila. Tolik energie vtěsnané do tak malé osoby. Často jsem uvažoval, jak je možné, že se naprosto nevyčerpá tím, jak se neustále o všechny a všechno strachuje. Nikdy jsem ji nechtěl změnit, jen jsem se chtěl ujistit, že se veškerá ta nervózní energie nezamotá do uzlů, které bych už nedokázal rozvázat ani já. Byl jsem v tomto ohledu úspěšný čtyřicet let. A teď jsme tady. Nikdy není příliš pozdě na to, něco změnit.

Hodiny nad mou hlavou vydaly extra hlasité tiknutí, aby oznámily celou. To, že mě nechávají čekat tak dlouho, nemůže být dobré znamení. Maggie by to věděla. Po čtyřech desetiletích na pozici zdravotní sestry by si jistě dobře poradila i s vlastní diagnózou. Praxe a neuvěřitelný počet filmů a seriálů z nemocničního prostředí, které sledovala. „Ošklivá tachykardie,“ řekla sebevědomě, když jsme v sobotu večer seděli na pohovce před televizí a sledovali poslední díl. Vzala dálkové ovládání a upravila hlasitost tak, aby byl slyšet i její komentář. „Je hrozné, že je tak mladý muž takhle vážně nemocný… Zdá se, že to jsou vždy podobné městské typy, že? To je asi tím hrozným stresem, který musí každodenně zvládat…“

„Profesor Hobbs?“ Stojí přede mnou lékař a natahuje ke mně ruku.

„Ano, to jsem já,“ odpovím a začínám se zvedat ze židle. Z jeho pečlivě učesaných vlasů a dokonale nablýskaných bot vyzařuje přesnost, pečlivost a pohotovost. Dokonce i jmenovka toho lékaře je připnuta přesně rovnoběžně se spodním švem kapsy na košili. Najednou si silně začnu uvědomovat svůj vlastní vzhled a naprosto zbytečně si alespoň prohrábnu vlasy rukou.

„Jsem doktor Singh, zodpovídám za péči o vaši ženu. Mohl byste jít prosím se mnou?“

Následuji ho skrze dvojité dveře a na jeden okamžik si v naději představuji, že mě bere k Maggie. Místo toho mě zavede do menší kanceláře ve vedlejší chodbě a já cítím, jak poslední naděje na splnění mého zbožného přání mizí. Doktor se posadí za počítač a ukáže mi, abych se posadil na židli naproti němu. Zapne počítač a prochází hromádkou dokumentů úhledně srovnaných v rohu stolu. Větrák postavený za ním si pohrává s růžky papírů.

„Omlouvám se. Trochu horko, co? Už aby to skončilo.“

Vzhledem k tomu, jak se potím, je zjevné, že doktorovo vyjádření zdaleka nevystihuje situaci. Nemám sílu pronést ani polovičatý komentář ohledně počasí a místo toho sleduji své boty.

Jeho počítač se probírá k životu, a ukončí tak trapnou situaci. Doktor asi po minutě vydechne. „Pane profesore, půjdu rovnou k věci. Prognóza není dobrá. Když včera vaši ženu přivezli, její centrální nervový systém přestával fungovat. Záchranářům se naštěstí podařilo zabezpečit dýchací cesty, což bylo štěstí, vzhledem k tomu, jak dlouho mohla být v bezvědomí, než jste ji našel. Nicméně je stále příliš brzy na to, abychom věděli, jaké důsledky bude mít nedostatek kyslíku. V tuto chvíli je vaše žena v umělém spánku. Jakmile budeme mít jasnější představu o rozsahu poškození, můžeme se podívat na všechny možnosti, samozřejmě ve spolupráci s vámi…“

Zřejmě očekává, že promluvím. V uplynulém roce jsem byl tolikrát podobně vyzván a ztratil tolik příležitostí, ale signály, které s podobnou výzvou přicházejí, stále rozeznávám – tázavě pozvednuté obočí, nakloněná hlava, netrpělivé odkašlání. Doktor se spokojí s poslední variantou.

„Profesore Hobbsi, chápu, jak složité to pro vás musí být, ale buďte si prosím jistý, že pro vaši ženu děláme vše, co je v našich silách. Během té doby jsou vám k dispozici různé prostředky. Náš tým psychologů má –“

„Nepotřebuju psychologa,“ skočím mu do řeči a můj hlas zní chraplavěji a tišeji, než si pamatuji.

„Ano, dobrá, pane profesore. Souhlasím, že to není pro každého. Z vašich záznamů vidím, že jste již měl doporučení k návštěvě našeho psychologa… Ale nevyužil jste ho.“

Vzhlédne od monitoru a já si sundám brýle. Vytáhnu cíp košile a začnu je leštit, i když si nejsem jistý, že tím situaci zlepším. Vyhýbací taktika, jak tomu vždy říkala Maggie. V tom měla pravdu.

„Podívejte se, není na mně, abych vám říkal, co máte dělat. Nemohu vás nutit, abyste k nim zašel. Jen to mějte na paměti, ano? Pane profesore, jsou tu pro vás a jsou k dispozici nepřetržitě. Podobné situace vídáme častěji, než byste si myslel, a tito lidé jsou k tomu speciálně proškoleni… Důležité je, abyste věděl, že na to nejste sám.“

Jak ironické, protože přesně to jsem – jsem sám. Víc sám než kdykoliv předtím. Dokonce víc sám než v době, než jsem poznal Maggie. Protože jak můžete skutečně vědět, jaké to je, být sám, dokud nepoznáte pocit, že jste s někým a jste kompletní?

„Jak jsem říkal, v této fázi nemůžeme dělat nic jiného než sledovat, jak se bude stav paní Hobbsové vyvíjet. Takže bych vám poradil, abyste jel domů, pokusil se trochu prospat a něco sníst. Nejdříve ale, pokud byste chtěl svou ženu vidět, vás k ní teď můžeme vzít.“

„Ano,“ zamumlal jsem. „Ano, ano, chci ji vidět.“

„Pane profesore, jsem si jistý, že to nemusím zdůrazňovat, ale říkáme to všem příbuzným: vaše žena je ve velmi vážném stavu. Prosím, nenechte se znepokojit tím, jak vypadá. A pokud budete mít jakékoliv obavy, neváhejte a dejte to vědět mně nebo sestře. Zatím jsme paní Hobbsovou nechali na samostatném pokoji, ale všude kolem je spousta zaměstnanců, kdyby nastal jakýkoliv problém.“

Doktor začíná vstávat a já ho rychle následuji, protože moc dobře vím, že mi to poslední dobou trvá trochu déle. Nechci přitahovat jeho pozornost k mým šedesáti sedmi rokům víc, než je potřeba. Vzdávají to dříve, když mají pocit, že jste příliš staří? Nebo když nemáte po svém boku dost truchlících dětí? Kvůli Maggie doufám, že ne.

Následuji doktora z kanceláře ven. Procházíme kolem davů zraněných, chodbou plnou zaparkovaných invalidních vozíků a spěchajících ztrápených zaměstnanců, kteří proplouvají mezi úpornou snahou o oční kontakt ze strany příbuzných. Přemýšlím, které další rodiny dnes prožívají svou nejhorší noční můru. Záhy se objeví kóje oddělené závěsy a doktor nás rychle provede na jednotku intenzivní péče. Je tu řada dveří s panikovým kováním.

Za jedněmi z nich je Maggie. Poznám to podle toho, jak doktor zpomaluje, kontroluje, jestli si nezapomněl pager, a rozhlédne se doprava a doleva. Chci říct „ne“ a přitisknout mu paže k tělu, aby se nemohl hnout. Ale byl by v tom z dlouhodobého hlediska nějaký rozdíl? Nemůžu se navždycky vyhýbat následkům toho, co jsem způsobil, nakonec se tomu musím postavit tváří v tvář. Snažím se co nejlépe si zastrčit a upravit košili a pak si strčím ruce hluboko do kapes, aby se mi tolik netřásly.

Lékař oběma rukama zatlačí na dveře a ozve se tiché cvaknutí. Projde dovnitř, přidrží mi dveře otevřené, ale mám širší ramena, než odhadoval, a tak dojde k trapnému okamžiku, kdy musím projít bokem a sehnout hlavu, i tak se mi ale podaří uhodit se o horní zárubeň. Nějak jsem si nikdy nezvykl na skutečnost, že většinou bývám nejvyšší osobou v místnosti.

Ve slabě osvícené místnosti je zprvu těžké Maggie vůbec najít. Postel je vyvýšená, obklopená řadou tikajících a pípajících přístrojů. Je těžké uvěřit, že její život teď závisí na přístroji, který vypadá skoro jako odvlhčovač, který musím každé jaro na Maggiin pokyn snést z podkroví do sklepa, aby to tam po zimě vysušil a zbavil zápachu. Přistoupím blíž, a když mé oči přivyknou šeru, cítím, jak se mi dech zadrhne v hrdle. Vyjde ven jako slabé zasténání, což doktora očividně zneklidní.

„Pane profesore, je mi to velice líto –“

„Mohu se jí dotknout?“ Ignoruju jeho omluvu a posunu se blíž k lůžku.

„Ano, to určitě můžete. Jedna ze sester vám brzy vysvětlí, jak tu vše funguje. Proberou s vámi i každodenní péči o paní Hobbsovou. Omluvte mě, nechám vás chvíli o samotě.“

Na okamžik mi to připomíná situaci, jako bychom byli znovu novomanželé a majitel penzionu urychleně opouštěl pokoj, kdybychom na sebe náhodou skočili ještě dřív, než se za námi zavřou dveře. Dal bych cokoli za to, abych se tam teď mohl vrátit – k divoké a impulzivní Maggie. Já byl stydlivý, puritánský, neohrabaný, přesto jí to vždy nějak stačilo.

Maggie je opřená o ty hrozivé nemocniční polštáře a vypadá menší. Ruce má položené na pokrývce, upravené jako vždy, ve vystouplé žíle pod tenkou kůží je zapíchnutá kanyla. Vedle postele není žádná židle – zjevně tu nemám zůstávat. Jak bych ji tu mohl nechat? Kdyby se probudila, byla by tak vyděšená. Určitě by byla vystrašená touto situací, ale ještě víc tím, že by neměla s kým mluvit, že by se neměla s kým podělit o své postřehy a myšlenky. Vím, že jsem Maggie zklamal. Vím, že během několika posledních měsíců potřebovala mnohem víc než jen neodpovídající ozvučnou desku.

Když se jí dotknu – pomalu, jako bych se snažil nevyplašit sousedovu plachou kočku –, její ruka je teplá. Je to strašně nepřirozený pocit. Dokonce i za nejteplejších letních večerů jsem se mohl vždy spolehnout, že mi po návratu z výletu na kole Maggie položí na čelo chladnou ruku. Celý život jsem sloužil jako rukavice a vracel jí do dlaní teplo a krev. A teď tohle? Vzájemně jsme se potřebovali. Ale víc než to, jeden druhého jsme si vybrali, chtěli jsme se. Nikdo nemá tušení, jak úžasný pocit to je do chvíle, než se ho o to někdo nebo něco pokusí připravit.

Za mnou se ozve zašustění. Pomalu se otočím, aniž bych Maggie musel pustit. Přišla sestra, a zatímco zapisovala hodnoty z monitorů v zadní části místnosti, modré plastové návleky na jejích botách šustily na linoleu. Nemám tušení, jak dlouho už tady je, ale všimla si, že se rozhlížím kolem. Mám tušení, že ji možná poslali, aby na mě dohlédla.

„Můžu vám přinést židli, kdybyste chtěl,“ řekne s vřelým a uklidňujícím yorkshirským přízvukem. „Tohle postávání pro vás určitě není příjemné.“ Je zřejmé, že je mladá. Nemůže jí být víc než pětadvacet. Má v sobě stejné kouzlo, jaké vždy mívala Maggie, stejné vnitřní světlo, které vždy rozzářilo celou místnost. Ihned mě to vrátilo o čtyřicet let zpátky, kdy naše první setkání doprovázelo mrholení a opilecké pozpěvování koledy Dobrý král Václav.

„Mám ji přinést?“ navrhne a přeruší tak můj výlet do vzpomínek. „Opravdu to není problém.“

„Děkuju, to bych vám byl moc vděčný.“

Během posledních čtyřiadvaceti hodin jsem se většinou držel, ale při tomto náznaku lidské laskavosti mám najednou pocit, že jsem zralý na zhroucení. Sestra se za chvíli vrací, a dokonce mi židli i rozloží. Najednou se cítím jako čestný host na nejhorším pikniku svého života.

„Jak se jmenujete?“ zeptám se, aniž bych se v šeru obtěžoval dešifrovat její jmenovku a vystavoval se tak riziku, že budu u lože své ženy zírat na hrudník jiné ženy.

„Daisy,“ odpoví. „Jako ta slečna, které dělal řidiče Morgan Freeman.“

Snažím se usmát. Mám pocit, jako by mi námahou praskala celá spodní část tváře.

„Je mi to líto, opravdu mě to moc mrzí,“ řekne Daisy, když si všimne, jak mi koutky úst zase pomalu klesají. Minutu nebo dvě oba sledujeme Maggie, jak jí pravidelně mechanicky klesá a stoupá hrudník. Rty má mírně pootevřené jako v trvalém stavu rezignace. Nic z toho všeho se jí nepodobá. Kázeň, ticho, péče sester poskytujících podobnou laskavost, jakou Maggie celý život rozvíjela, ale nakonec za ni byla potrestána.

„Můžete na ni mluvit, víte?“ řekne Daisy. „Je tu takové ticho, že lidé mají často strach mluvit nahlas. Ale to musíte překonat. Ať vaše žena slyší váš hlas.“

Ztěžka polknu. Zajímalo by mě, co by asi Daisy řekla, kdyby jen věděla. Zdá se, že je na svůj věk velice moudrá, a jsem si jistý, že ve své práci už viděla pořádnou dávku utrpení. Přesto – mohla by to pochopit?

Zavzpomínám na den, kdy mě hlas zradil poprvé. Byl už jsem tak blízko tomu, abych přiznal, co jsem udělal. Důsledky jsem viděl před sebou a můj pocit viny byl tak silný, tak ohromující. Věděl jsem, že to Maggie musím říct. Měl jsem ta slova na jazyku, nebo jsem si to alespoň myslel. Připravil jsem se a po špičkách stoupal po schodech do naší ložnice.

Když jsem vyšel zpoza rohu a v pološeru ji spatřil, jak se snaží posadit a natáhnout se pro skleničku vody na stolku vedle postele, pouhý stín ženy, jíž bývala, věděl jsem, že nemohu riskovat a zranit ji ještě víc, než už je. Sotva se držela; nemohl jsem jí přinést další špatné zprávy. Nemohl jsem jí říct to, co jsem musel. Ne, pokud by to znamenalo, že mě opustí. Každý den, kdy jsem nemohl mluvit, jsem v tichu žil s tímtéž pocitem viny, se stejnou zničující hanbou. Dusil jsem sám sebe, ale všechno bylo nějak lepší než představa, že bych Maggie řekl, co jsem udělal, a ztratil ji tak navždy.

Daisy si odkašle, aby mě přivedla zpět do místnosti. „Nejsem doktor, nechápejte mě špatně, ale můžu vám říct, co jsem viděla. Známý hlas někdy pomůže mnohem víc, než to dokážou všechny tyhle hadičky. Pacienti slyší. Připomíná jim to dobré věci, kvůli kterým stojí za to se probudit. Urychluje to zotavení, víte?“

Nevím, ale i tak přikývnu. Vidím, jak moc jí na Maggie záleží, i když by moje žena mohla být jen dalším jménem na dlouhém seznamu pacientů. Daisy má mohutné ruce s dlouhými, silnými prsty, ty ale velice něžně rovnají látku, která se Maggie pod hadičkami shrnula u krku. Vím, že to je přesně to gesto, jaké by Maggie ocenila.

„Můžete jí vyprávět, co je u vás nového,“ vyzve ho Daisy. „Po takovém dni jí toho máte beztak asi hodně co říct. Nebo možná něco, co máte na mysli a chtěl byste jí to povědět.“

„Přesně něco takového mám.“ Můj pokus o to znít lehkovážně, dopadne přesně tak, jak se cítím – rozpačitě a nuceně.

„Promiňte? Neslyšela jsem vás. Mluvíte moc potichu,“ řekne Daisy, zapíše poslední hodnotu z monitoru vedle Maggie a zaklapne notes.

„Omlouvám se – ano, je tu něco, co jí musím říct. Něco důležitého. Nevím, proč jsem jí to neřekl už dřív.“

Tohle zdaleka nevystihuje situaci, ale i tak mě to zdrtí. Pevně si přitisknu pěst na rty a přinutím se podívat na Maggie. Jak to, že jsem si nikdy neuvědomil, jak se stala droboučkou a křehkou? Drobná byla vždycky – o dobrých třicet centimetrů menší než já. První zimu, kdy jsme žili společně, jsem nedokázal pochopit, kolik vrstev svetrů na svou drobnou postavu potřebovala navléknout, jen aby mohla normálně fungovat v našem pronajatém bytě. Pochybné ústřední topení moc nepomáhalo a Maggie poskakovala z jedné nohy na druhou jako instruktor aerobiku, zatímco já mačkal všechny vypínače na kotli. Brzy jsem zjistil, že své vlastní teplo přinášela do všech míst, kam vkročila.

„Teď není čas být na sebe tvrdý. Usnadněte Maggie návrat. Ale nesmíte toho na ni navalit moc najednou – nechcete ji vyděsit. Určitě ne hned na začátku. Zkuste mluvit pozitivně. Připomeňte jí, že je milována. Vyprávějte jí o všech těch příležitostech, kdy jste jí to ukázal.“

Na tváři se mi musela obrazit panika, protože mi Daisy položí ruku na rameno a jemně přitlačí, jako kdyby na něm chtěla uhladit látku.

„Nepřemýšlejte nad tím tolik. Jen na ni mluvte. Nenechte si tenhle čas utéct.“

Kapitola 2

První den tam nezůstanu moc dlouho. Vokamžiku, kdy Daisy odejde, cítím, jak se navzdory nejlepším záměrům vrací má odměřenost. Jediný, kdo se skrz ni kdy byl schopný dostat, byla Maggie: přes svědomitou neohrabanost, dobře míněnou poznámku pronesenou vždy příliš pozdě, mou neschopnost uvolnit se před novými lidmi. Za všechny naše společné roky mi nikdy Maggie nepřipadala tak cizí jako tady; drobounká, stváří lemovanou hadičkami, zmenšená na pouhé pravidelné pípání azápisy měření vtabulce.

Musím jí toho říct tolik, že vůbec nevím, odkud začít. Nemůžu začít sdůvodem, proč jsem přestal mluvit. Ne poté, co mi Daisy řekla, že musím začít zlehka, abych Maggie přivedl zpět. Mluvení nikdy nebylo mou silnou stránkou. „Rozhodně ne muž mnoha slov,“ napsal můj učitel do kolonky spopisem povahy na přihlášce na univerzitu. Moje vlastní matka mě kamarádkám, přátelům apříbuzným popisovala slovy „takový tišší“, dokonce to vyprávěla ipedikérce, která za ní každou čtvrtou neděli vměsíci dojížděla spilníkem vruce. Dojde mi, že vtuto chvíli jsem tu potřeba asi tak jako deštník vhurikánu. Nejsem si jistý, jestli to nakonec vůbec dokážu.

Čekám na autobus, který jezdí přímo do nemocnice. Takové utrpení na kolech. Nikdo vautobuse snikým nenavazuje oční kontakt, zřejmě by nás to zničilo – trpící ati sledující utrpení se ukazují vgroteskních, nedůstojných detailech. Aco ti, kteří to utrpení způsobili? Pochybuji, že bych byl vítán. Najdu si místo uokna ana sedadlo vedle sebe si položím tašku.

Na semaforech pár postávající na chodníku téměř nestihl přejít na zelenou; objímali se vpase aočima se soustředili jen jeden na druhého, hluboce zabráni do rozhovoru. Za námi rodina se dvěma dětmi arozdováděným labradorem nakládá věci do kufru otlučeného auta; před námi jede na kolech vedle sebe skupina tří studentů anezajímá je fronta rozzlobených troubících řidičů vautech. Nikdy jsem se necítil tak strašně osamělý. Nemělo mě manželství, naše manželství, před tímhle chránit?

Dnes je dusné horko. Tedy ne že bych ho cítil vMaggiině uměle chlazené místnosti. Když vystoupím zautobusu adojdu krátkou cestou domů, mám pocit, jako by na mě silně foukaly stovky fénů suchý vzduch, apřemýšlím, zda se ještě vůbec někdy bude zdát cokoliv pohodlné apříjemné. Po několika marných pokusech se nejistými prsty trefím klíčem do zámku. Poslední sluneční paprsky tohoto pozdně srpnového odpoledne ozařují chodbu, zrnka prachu tančí ve světle směrem kmístu činu. Jejího, nebo mého? ptám se sám sebe, když stoupám po schodech.

Nedokážu se vrátit do kuchyně, ještě ne. Aniž bych rozsvěcel, zamířím rovnou do ložnice. Do naší ložnice. Sotva si vzpomenu, kdy jsem naposledy mluvil vmnožném čísle. Co bych dal za to, aby tu byla zpátky, na své straně postele. Ve skutečnosti měla vlastně obě strany postele. Nikdy mě nenapadlo, kolik místa může tak drobný člověk potřebovat. Celé noci se kroutila jako chobotnice, dokud jsem nebyl vytlačený až na krajíček matrace anezůstal mi jen růžek přikrývky. Bože, nikdy bych neřekl, že mi to může chybět.

Prsty přejíždím po stohu knih, které jsem nashromáždil na jejím nočním stolku – některé zcharitativních obchodů, tenká knížečka „Manželka“, kterou jsem jí před roky koupil kVánocům, kniha zknihovny vplastovém obalu, která už měla být dávno vrácena. Poté, co před třemi lety odešla do důchodu, se rozhodla, že půjde pracovat jako dobrovolník do knihovny vSummertownu, která měla být uzavřena. „Ze solidarity!“ řekla, když mi své rozhodnutí sdělila. Nebyl jsem si jistý, jestli myslela ze solidarity ke knihám, nebo kpřepracovaným zaměstnancům, kteří toho měli nad hlavu už předtím, než jim vláda začala hrozit dalšími škrty. Ať tak či onak, zabavilo ji to na jeden rok, než jsem odešel do důchodu ijá. Milovala to tam – lidi iklid. Když se to ale všechno seběhlo, vzdala se toho. Předpokládám, že člověk nemůže pomáhat ostatním, dokud neumí pomoci sám sobě.

Vposledních letech špatně spala. Stále se snažila číst, ale když jsem se kní naklonil, abych ji políbil za ucho nebo pohladil po vnitřní straně paže, jak to má ráda, viděl jsem, že je pořád na stejné stránce adívá se někam do dálky. Otom, kdy se zhasne, rozhoduji já, ale vím moc dobře, že ani jeden znás neusne lehce. Místo toho jí kreslím prsty vzorce na jemnou kůži kolem páteře, kterou nezakrývá horní část jejího pyžama. Vrací mě to zpět knašim prvním společným schůzkám, kdy jsem byl příliš vystrašený, abych jí řekl, že ji miluju, atak jsem jí to místo toho psal prstem na záda. Kompromis zbabělce zprostředkovaný třesoucí se rukou.

Skopnu si boty anatáhnu se na pokrývku. Tak zoufale toužím po tom znovu se jí dotknout, všemi možnými způsoby jí říct, jak moc ji miluju. Když usínám, jediné, co vidím, je Maggie, která ke mně vztahuje ruku, aby mě ksobě přitáhla.

Následujícího rána mě vnemocnici vsesterně křestním jménem přivítá žena, kterou vůbec nepoznávám. Doufám, že to není známka toho, jak dlouho očekávají, že sem budu chodit. Nejprve nevidím Daisy azaplavuje mě panika. Byla tak klidná aneodsuzující. Nemůžu si dovolit ztratit iji. Rozhlížím se po recepci plné zaměstnanců ahodnotím jejich záda avlasy. Konečně ji zahlédnu; sedí zády ke mně ujednoho zpočítačů vrohu, její boky kprasknutí napínají švy nemocniční uniformy. Můj srdeční pulz se zklidní, alespoň malinko. Dostatečně hlasitě si odkašlu, ahned mám pocit, že vyrušuji. Zakašlal jsem tak, že si těhotná žena čekající tři metry ode mě překryla ústa šálou.

„Á, pane profesore, dobré ráno.“ Daisy se usměje, otočí si židli, aby byla obličejem ke mně, opře si dlaně ostehna azvedne se. Je ještě vyšší, než si ze včerejška pamatuji, snad jen onějakých pět centimetrů menší než já. Má typ postavy, kterou by Maggie laskavě popsala jako „statnou“, jako kdyby hodnotila strom vzahradě.

„Můžu vám tak říkat? Pane profesore?“ zeptá se, když vychází zpoza pultu avede mě chodbou. Tmavě hnědé vlasy má stažené do culíku, který se skaždým jejím krokem elegantně pohupuje.

„No… ehm…“ začnu.

„Někdo vám svázal jazyk? Nebo jste zapomněl, jak se jmenujete?“ Daisy se usměje stakovou nenuceností, jakou jsem si vždy přál vyvolat alespoň ve vlastní rodině, natož před cizími lidmi.

„Frank,“ řeknu rozhodně. „Prosím, říkejte mi Franku, Daisy.“

Daisy se otočí, usměje se na mě ajá mám na okamžik pocit, že jsem pro jednou udělal alespoň jednu nepatrnou věc správně. Přicházíme kMaggiiným dveřím; jsou stále zavřené ajá najednou znovu cítím, jak na mě dopadá váha mých frustrovaných nadějí. Žaluzie vjejím pokoji jsou vytažené ajá si mohu prohlédnout celý prostor. Je tam velice prázdno anajednou si uvědomuji, že přicházím sprázdnýma rukama.

„Musíme to tu udržovat velice čisté,“ řekne Daisy, která nějak vycítila mé rozpaky. „Ale nechala jsem vám tu židli, Franku, abyste mohl povídat.“

Daisy poodejde za mě anastaví žaluzie tak, abych nemusel mhouřit oči.

„Jak to včera šlo?“ zeptá se Daisy.

„Ne moc dobře,“ přiznávám.

„Je to těžké, Franku, to je mi jasné. Ale Maggie bude chtít vědět, že tu jste.“

„Mám strach.“ Slova mi vyklouznou ze rtů ještě dřív, než si je stačím promyslet.

„Já vím, ale věřte mi, budete mít mnohem větší strach, když mluvit nebudete. Když nebudete mluvit, přijdou výčitky. Avýčitky jsou něco, čeho byste se měl bát mnohem víc.“

Cítím, že se Daisy chystá odejít, apřepadne mě touha udržet ji tady. Znamená bezpečí – spolehlivé napojení naMaggie.

„Daisy,“ zavolám, když zamíří ke dveřím. „Co mám říkat?“

Daisyina tvář se nezmění, zůstává naní neustále mírný úsměv, který jí nadzvedává koutky úst. Očividně nejsem první návštěvník, který potřebuje proškolit opravidlech sezení vedle pacientova lůžka.

„To záleží na vás, Franku. Pokud stím máte problém, co jí třeba začít vyprávět váš příběh? Ovás aoní? Existuje důvod, proč se říká, že máte začínat od začátku. Je to tak nejjednodušší. Jen tentokrát to můžete udělat správně. Řekněte jí všechno, co jste jí měl říct už dřív.“

Přikývnu.

„Ale pamatujte, že nemůžete říct všechno najednou.“ Astěmito slovy Daisy mizí.

Přitáhnu si židli kMaggie blíž adávám pozor, abych nezavadil okabely. Jsem ohromen tím, kolik bych toho měl říct, kolik jsem toho měl říct už dávno, ale zároveň jak málo ztoho mi připadá vhodné. Ajak má člověk začít znovu mluvit, když přestal před tak dlouhou dobou?

„Dobré ráno, Maggie.“ Můj hlas zní jako zaskřehotání. „To, co jsem měl říct už dávno, jo? No, tak to by sis měla udělat pohodlí.“

Vtichu vzpomínám na její smích, lehký jako pírko, kterým mě odměňovala iza špatné vtipy.

Když ji chytnu za ruku, všimnu si, jak se napne kanyla. Rychle ruku pokládám zpět, dřív než některý zpřístrojů přivolá zaměstnance, kteří by mě pak určitě rychle vyhodili.

„Já… Já… Slyšíš mě? Slyšela jsi, co jsem právě říkal? Ne? Aha. No… Pane Bože, Maggie, jde mi to příšerně, viď?“

Na okamžik přemýšlím otom, že bych odešel azopakoval si včerejší ne-začátek. Pak si vzpomenu na dům, na každý bolestně prázdný pokoj, vzpomínky na Maggie vkaždé židli, stěně, vypínači. Co bych to byl za manžela, kdybych ji tady nechal? Moc milující ne, to je jasné. Za ty roky jsem mnohokrát selhal, ale že bych Maggie nemiloval dostatečně, se nikdy nestalo.

Poposednu si, představím si, jak každý zmých obratlů zajíždí na správné místo, atrochu se narovnám ze svého shrbení.

„Podívej, Maggie, budeš se muset smířit stím, že jsem vtom příšerný, protože já tady zůstávám. Zůstanu tady tak dlouho, dokud se neprobudíš. Vidíš, mám tady ižidli.“

Nic.

„Musíš vědět, co se stalo, Mags, proč jsem tak vypnul.“

Napůl jsem očekával, že teď vykulí oči. Konečně odpověď. Odpověď, kterou hledala půl roku.

Odpověď, která mi Maggie skoro napořád sebrala.

„Nemůžu tě nechat jít, dokud ti to neřeknu.“

Když to vyslovím, zní to tak morbidně, že bych se nejraději nakopl. Tohle neměla Daisy na mysli, když říkala udržet vše pozitivní. Přesně naopak.

„Nemůžu tě nechat jít. Tečka. Maggie, nemůžu bez tebe být. Opravdu, Maggie, nemůžu,“ šeptám aberu ji za ruku. „Je mi to líto. Nemůžeš mít ani tušení, jak strašně je mi to líto. Pamatuješ si, co byla první věc, kterou jsem ti kdy řekl, Mags? Pamatuješ? ‚Omlouvám se.‘ Avíš, že jsem strávil posledních čtyřicet něco let přemýšlením nad tím, co jsem měl říct raději?

Když jsem tě uviděl poprvé, zahlédl jsem jenom tvé oči ašpičku nosu, vzimě červenou jako světlo na semaforu. Přes pusu jsi měla nataženou tlustou vlněnou šálu, která schovávala itvoje vlasy, takže uniklo jen pár pramínků. Když jsi přišla, bylo to jako vždycky, jako když přichází hurikán. Mávání rukama, vzdušné polibky, objetí, výkřiky ateplo, které cítil každý vtvém okolí, dokonce ipři téměř minus dvaceti stupních.

Nikdy předtím jsem tě neviděl, to jsem věděl určitě. Tou dobou jsem byl vOxfordu už pět let abyl jsem hluboce zabraný do svého doktorátu. Laboratoř se ženami opravdu nehemžila, aani ve volném čase se jich kolem mě moc nemotalo. Ne, rozhodně bych si pamatoval, kdybych dívku, jako jsi ty, už někdy zahlédl.

Díky levnému pivu avelkému venkovnímu sezení byla hospoda URůže akoruny místem setkávání rozvíjejícího se oddělení biologie, pokud se tak dá nazývat skupina vědců, která moc neznala denní světlo, natož společenské večery. Bylo to dost daleko od centra, aby se člověk vyhnul turistům, ale dost blízko na to, aby se dalo doklopýtat zpět na kolej pěšky, když měl člověk na konci večera upito. Vím, že to bude znít jako klišé, když řeknu, že jsem si tě všiml hned, jak jsi vešla, ale byla by to pravda, ikdybys nezavadila oPiotrovu sklenici, když ses kolem nás valila do náručí svých stejně vzrušených přátel.

Tak blízko Vánocům byla naše místní hospoda plná nových tváří. Někteří znich přijeli domů, aby strávili svátky srodinami. Naše skupina akademických exulantů byla buď příliš daleko od domova, aby si slavnostní období užila vpohodlí domácích obýváků, anebo, jako vmém případě, raději odkládala nevyhnutelně rozpačitý návrat krodičům ve věku dvaceti šesti let abez nevěsty. Tolik ksociálním změnám vprůběhu sedmdesátých let: liberální myšlenky desetiletí se na venkov dostaly sotvakdy aotřípatrový dům mých rodičů vGuildfordu se ani neotřely.

Byla opravdu skutečná úleva být svobodný, ikdyž moje rodina to myslela dobře. Miloval jsem je avěděl jsem, že oni milovali mě, šlo jen oto, že doma mi všechno připadalo tak malé. Nikdy jsme oničem nediskutovali. Ne odůležitých věcech, otom, co mi vnoci nedávalo spát. Ne, bylo to tam zdvořilé apohodlné. Panoval nevyslovený předpoklad, že půjdu votcových šlépějích, převezmu po něm autoservis arozjedu obchod. Zjejich pohledu byla věda dobrá, ale bylo lepší ji zanechat za školními branami avěnovat se kariéře, díky které budu schopný splácet hypotéku. Na moji volbu si museli chvíli zvykat, ale věděl jsem, že jsou na mě pyšní, přinejmenším svým vlastním způsobem.

Co se týká Oxfordu, cítil jsem se tam doma jako nikde předtím. Poznal jsem skvělé přátele, podobně společensky neschopné jako já sám. Na přednáškách na mě ze zadních lavic nikdo nekřičel, že sedím vprvní řadě nebo že si píšu příliš moc poznámek. Měl jsem ale trochu obavy, že toho nezažívám dost. Představoval jsem si, že bych měl trávit čas kouřením doutníků na střechách domů nebo večírky po boku žen svhodně exotickými jmény jako Camilla nebo Cordelia, kde bychom zůstávali až do chvíle, kdy by nás zpoza závěsů překvapilo denní světlo. Ve skutečnosti byl jediným místem, kde jsem trávil celou noc, můj pracovní stůl – to byla moje verze zábavy. Dokud jsem nepotkal tebe.

,Frank,‘ říkám rychle. ,Jmenuju se Frank.‘