Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Alex Brownová

Pohlednice z Paříže

Z anglického originálu A Postcard from Paris,
vydaného nakladatelstvím HarperCollins Ltd.
v Londýně v roce 2019, přeložila Jitka Jiterská.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2022
jako svou 8453. publikaci.

GRADA Publishing, a. s.
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
tel.: +420 234 264 401
www.grada.cz, www.metafora.cz

Redakce Jana Žofková
Korektura Karolína Stránská
Odpovědná redaktorka Lucie Frolíková
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Obálka Anna Alli
Tisk a vazba CPI Moravia Books, s r. o.

První vydání, Praha 2022

A Postcard from Paris © Alexandra Brown 2020
Published by HarperCollinsPublishers Ltd., London
Translation © Jitka Jiterská, 2021
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022
Cover Design © Anna Ali 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-634-7 (ePub)
ISBN 978-80-7625-633-0 (pdf)
ISBN 978-80-7625-226-4 (print)

Pro Caroline, Tracey a Rachel
za jejich neutuchající podporu a za to,
že jsou mi těmi nejlepšími přítelkyněmi,
jaké bych si mohla přát. Jsem vskutku vděčná, že jsem vás našla.

„Přátelství mezi ženami,
jak vám každá žena může potvrdit,
se skládá z tisíců drobných laskavostí –
které si navzájem neustále oplácíte.“

Michelle Obamová

1

Tindledale, anglický venkov, 1916

Beatrice Crawfordová prahla po dobrodružství. Toužila zbavit se škatulky mladé dámy z venkova a najít smysl života, změnit svět k lepšímu. Stát se významnou ženou, jakou byla lady Dorothy Fieldsová, unikátní dáma se zářivě rudými vlasy, která dříve toho večera rozpálila slabě osvětlený vesnický sál svým naprosto strhujícím proslovem. Beatrice soustředěně naslouchala, jak lady Dorothy vypráví o ošetřovatelské praxi u detašované jednotky dobrovolníků neboli DJD, kde konala svou vlasteneckou povinnost a pečovala o statečné vojáky bojující v první světové válce za krále a vlast daleko na bitevních polích.

Beatrice si zapnula knoflíčky bavlněné noční košile, posadila se k toaletnímu stolku, rozčesala si ebenově černé kadeře a pak, když si je sponkou ze želvoviny stáhla z obličeje, si na tváře a krk nanesla krém a prsty jej rozetřela až dolů ke klíčním kostem. V hlavě si přehrávala události toho výjimečného večera a s údivem vzpomínala na atmosféru v sále. Bylo to úžasně vzrušující. V publiku bok po boku usedlo plno mladých žen jejího věku, včetně sufražetek s malými brožemi v barvách trikolory připíchnutými na klopách. Všechny společně toužily přispět k protiválečnému úsilí, ne jen přežívat svůj tíživý život plný nekonečných, jednotvárných zaměstnání, mezi které se řadily lehké domácí práce nebo vyšívání podle předlohy v tichém salonku. Její mladší přítelkyně, Queenie, neteř hospodyně, která už přiložila ruku k dílu prací v továrně na střelivo v nedalekém městečku Market Briar, proslov lady Dorothy málem propásla. Dorazila se zpožděním a byla trochu rozrušená, z vlněného baretu a rukavic nenápadně setřásla vrstvičku jemných kapek deště a vděčně zašeptala „Děkuji, Trixie“, načež sklouzla na židli, kterou pro ni Beatrice držela na konci řady. Vrhla na ni významný pohled a Beatrice jí v odpověď stiskla ruku. Obě pochopily a tajně se ze svého malého aktu vzdoru zaradovaly. Beatricina nevlastní matka, Iris, totiž Queenie zakázala, aby její nevlastní dceru oslovovala „Trixie“. Považovala to jméno za „nevhodné a docela obyčejné“! Ale Beatrice se líbilo být Trixie, cítila se plná života, veselá a svobodná, a tak v tom obě přítelkyně pokračovaly, kdykoli byla Iris z doslechu.

Beatrice a Queenie se nečekaně spřátelily před pěti lety, když Iris trvala na tom, že tehdy třináctiletá Beatrice „musí dokonale ovládat minimálně dva jazyky, má-li z ní být dokonalá debutantka se šancí najít si vhodného manžela“. Teprve osmiletá Queenie byla dívenka známá bystrostí a učenlivostí. Měla kaštanově hnědé kudrnaté vlasy a uličnický pohled v zářivě zelených očích. Každý den ji přiváželi z vesnice, aby se učila francouzštině a němčině, a Beatrice tak měla s kým procvičovat své konverzační dovednosti. Avšak co se týče Beatricina písemného projevu, ten byl v obou jazycích beznadějný, nedokázala si jej osvojit. Její nevlastní matka sice pocházela z Francie, nicméně byla až příliš zaměstnaná rušným společenským životem – který ji mimochodem často přiváděl na okázalé večírky až do Londýna, Paříže, Monte Carla a mnohem dál –, než aby svůj čas promrhala výukou. Obzvlášť když Beatrice, jak Iris říkávala, „v mládí neoplývala dostatečným talentem na jazyky“. Iris rovněž zastávala názor, že opakováním látky by s ní jen ztrácela čas a že by Beatrice spíš měla vyvinout snahu zlepšit své vědomosti při společné výuce s nevzdělanou a mnohem mladší dívkou z vesnice, která látku jistě pochytí daleko rychleji než ona. „Tak to abys nezahálela!“

A tak jazykově vybavené Beatrice, za což vděčila tvrdošíjné matce a švýcarské vychovatelce Paulette, v cestě za jejím snem pomáhat vojákům v přední linii ve Francii stálo už jen absolvování deseti přednášek a lekcí první pomoci. Ne že by jazyková vybavenost byla povinná, ale Beatrice nabyla dojmu, že by jí to mohlo poskytnout určitou výhodu. Lady Dorothy navíc říkala, že pomoc nebudou potřebovat jen anglicky mluvící vojáci. Byli mezi nimi i Francouzi, pár Němců a další váleční zajatci. Samozřejmě že musí získat i nějakou praxi v první pomoci. Snad v nějaké nemocnici v Londýně, navrhovala lady Dorothy a doporučila jim, aby se šly do nějaké představit a ukázat, že se nebojí práce. Dobrovolníky prý vítají s otevřenou náručí.

Beatrice si přitáhla kolena k hrudi a nohy v trepkách položila na okraj sametově polstrované židle. Pevně si objala nohy a v nitru si hýčkala ten pocit příležitosti. Teď už viděla cestu vpřed. Jako by někdo hluboko v ní rozsvítil světlo a zažehl mrazivý pocit naděje, který byla sotva schopná vstřebat. Ne že by pochmurná bitevní pole ve Francii představovala důvod k jásotu. To jistě ne. Bylo v tom mnohem víc. A Beatrice s tím musela něco udělat. Noviny byly plné seznamů. Jmenných seznamů vojáků, kteří padli v zákopech. Stránka za stránkou, samí muži, někteří z nich ještě chlapci. Jmen bylo na tisíce hned první den války v roce 1914 a od té doby to nebralo konce. Otcové. Synové. Bratranci. Strýčkové. Synovci. Její drahý bratr, Edward, který narukoval na začátku války, se v žádném seznamu naštěstí zatím neobjevil. Ale jak dlouho ještě? Beatrice nepřetržitě pronásledovala zlá předtucha, kterou nedokázala setřást. Přestože poprvé v životě měla pocit, že konečně dostala příležitost, že našla smysl života.

Otec bude pochopitelně protestovat. Byl by raději, kdyby se provdala za Clementa Forsytha, toho ohavného syna londýnského bankéře. Ale jak by mohla, když její srdce patřilo jinému? Tajné lásce. Bobby pracoval ve stájích, kydal hnůj a staral se o koně, takže by pro ni nikdy nebyl vhodnou partií, alespoň z pohledu jejího otce. Beatrice málem puklo srdce, když zjistila, že Bobby odchází bojovat za vlast. Od té doby neuplynula chvíle, kdy by na něj nemyslela a nesnažila se ochránit jeho krásné tělo imaginárním štítem, aby se jednou mohl vrátit do jejího náručí. Jedinou útěchou jí bylo, že Bobby a Edward bojovali ve stejné jednotce PALS. Byl tam s nimi i starší bratr Queenie, Stanley, a další muži z vesnice. Vzájemné přátelství jim pomáhalo udržet si v rámci možností dobrou náladu. Beatrice opatrovala Bobbyho fotografii, kterou schovávala ve svém deníku plném bezbřehých vyznání lásky.

Jenže místo Bobbyho tu byl teď Clement. Pronásledoval Beatrice od chvíle, kdy ji jako sedmnáctiletou poprvé spatřil v nádherných bílých saténových šatech s krajkovým lemem, které jí Iris poslala z Paříže speciálně na ples královny Charlotty, vrcholnou událost debutantské sezony. Od té doby byl neodbytný, navštěvoval ji doma bez ohlášení a vždycky se po jejím boku objevoval na společenských událostech – královské dostihy v Ascotu, veslařská Regatta, korunovační galavečer krále Jiřího, nemluvě o dalších plesech na rozličných majestátních sídlech a zámcích, na které ji dotáhla despotická macecha. A běda, když se některý debutant opovážil na Beatrice jen pohlédnout. Clement byl v tu chvíli nesnesitelný. Vrhal kolem sebe varovné pohrdavé pohledy a významně pokládal svou ruku kolem jejích ramen. Veškerým řečem o manželství bylo naštěstí prozatím utrum, 2. března začala branná povinnost a Clement se neochotně zhostil své úlohy v armádě.

Nevlastní matka by proti jejímu odchodu do Francie protestovala snad ještě víc. Její touhu stát se dobrovolnicí by nazvala pouhou absurdní představou, které by měla být okamžitě učiněna přítrž, tím si byla Beatrice jistá.

„Není vhodné, aby mladá dáma tvého postavení nastoupila do tak podřadné práce. Vytírat podlahy a měnit špinavé ložní prádlo? A co chudák tvůj otec? Uvalit na jeho bedra takovou hanbu za vlastní krev, to je neodpustitelné. A jestli se nechceš vzdát svých vrtošivých nápadů a dál hodláš zavrhovat naprosto příhodnou žádost o ruku, pak se obávám, že jednoho dne už budeš příliš stará a zarputilá na to, aby si tě nějaký gentleman vzal za manželku. Zbytek života strávíš jako stará panna!“ vyprskla Iris pobouřeně před několika měsíci u večeře, když se Beatrice poprvé zmínila o možnosti jít pomáhat do polní nemocnice Červeného kříže na faře Stanway na okraji vesnice. Beatrice si ten večer uchovala v živé paměti. Když později dorazila do svého pokoje, zapsala si zraňující macešina slova do deníku, který zamykala v psacím stolku z ořechového dřeva. Kdysi patřil její milované matce a teď byl její. Stará panna! Beatrice to slovo dokonce několikrát podtrhla a pak dlouze přemítala nad tím, že zůstat pannou by vlastně nemuselo být zas až takové prokletí. Zvlášť když nemohla být s Bobbym a jedinou další možností bylo vstoupit nedobrovolně do manželství s Clementem Forsythem.

Jenže Beatrice bylo pouhých osmnáct let. A mladá dáma mohla být přijata na ošetřovatelské místo v zahraničí, pokud jí bylo třiadvacet, jak to říkala lady Dorothy. Beatrice příští měsíc oslaví devatenáct, avšak byla odhodlaná najít způsob, jak pravidlo věku obejít. Klidně se udělá starší, pokud to bude nutné. Lhaní sice nebylo její parketa, ale jestliže nebude zbytí, udělá to. Ostatní dívky v sále si o tom povídaly s jistou nonšalancí. Bylo přece nevhodné, aby se dámy někdo vyptával na věk. Šlo jen o malý detail, který bylo radno přehlédnout. Pro dobro země. Už nemohla ztrácet čas. Už se pevně rozhodla. Měla před sebou celý život a byl až příliš cenný na to, aby ho promarnila v příhodném, avšak neláskyplném manželství. Uvažovala o svém milostném životě. A lásce. Skutečné lásce, jakou chovala ona k Bobbymu, nebo její matka k otci předtím, než její život skončil.

Beatrice byly teprve čtyři, když se to stalo. Edwardovi bylo sedm a tou dobou pobýval v internátní škole. Matka zemřela při porodu další dcery, která také nepřežila. Od té doby se Beatrice cítila příšerně osamělá. Dlouhé hodiny trávila zíráním z okna pokoje na zvlněná, sluncem zalitá pole a na dřevěný vodní mlýn v dáli, který z řeky v pravidelných intervalech, neustále dokola, nabíral vodu. Jeho melodický rytmus byl balzám pro truchlící mladou duši. Jednou zahlédla duhu a přemýšlela, jestli je nad tím třpytivým obloukem petrolejově zbarvených pruhů nebe, jestli tam může jít a znovu se shledat se svojí milovanou matkou.

Tak strašně jí chyběla. Pekly spolu a kreslily. Beatrice společně trávený čas zbožňovala. Vyráběly parfémy, lisovaly květiny, procházely se po polích, sbíraly luční kvítí a připravovaly z něj vonné lektvary. Ta nejveselejší kvítka slisovaly, aby uschla, a pak je lepily do alb. Beatrice ta alba stále měla, ale po matčině smrti se do nich nedokázala ani podívat.

Jak čas běžel, vzpomínka na matku, rozzářenou a nadšenou, vonící po sladkých růžích, vždy s úsměvem na tváři a s polibkem pro svého vroucně milujícího manžela, postupně bledla. Beatrice dospěla a dokázala si najít vlastní zábavu, která jí přinášela radost. Ponořila se do psaní deníčků a čtení knih. Její oblíbenou byly Malé ženy. Beatrice ze sester Marchových čerpala energii, byly tak průbojné a plné života. Oblíbila si jejich veselost a zvídavost spojenou s joie de vivre, o které jí Paulette vyprávěla na hodinách francouzštiny, když byla malá.

Kam se to všechno podělo? Beatrice věděla, že dobrých mužů je nedostatek, i kvůli té strašlivé válce; ne že by toužila po jiném, když její skutečnou láskou byl Bobby, ale taky se znala dost dobře na to, aby věděla, že se zblázní, pokud tuhle příležitost k útěku nevyužije. Kdyby měla zůstat starou pannou do konce života, tak ať, ale aspoň bude mít svůj osud ve vlastních rukách. Neměla na vybranou. Jako utrápená ženuška nějakého nabubřelého bankéře by se v tak bezvýznamném životě unudila k smrti. Kdyby měla den za dnem trávit jen vyšíváním, nestačily by jí ani všechny předlohy, ani občasné klavírní recitály a psaní dopisů, aby tu rutinu narušila. Potřebovala víc. Mnohem víc. A taky toho měla na oplátku hodně co nabídnout.

Měla jasno. Přidá se k DJD. Nejdřív se přihlásí jako dobrovolnice do nemocnice u fary, pak postoupí do londýnské nemocnice, zatímco bude absolvovat výcvik, a nakonec si odjede rozšířit obzory do Francie, kde bude stlát postele, převazovat rány a koupat zraněné vojáky. A bude to dělat se ctí. Oblékne modrou uniformu se sněhobílou zástěrou a plátěnou čepicí připíchnutou v týlu spínacím špendlíkem a bude si připadat velmi užitečná, protože její práce bude stát za to úsilí a bude nesmírně důležitá. Kývla hlavou, jako by tím chtěla zdůraznit to největší rozhodnutí, které kdy v životě učinila.

Lady Dorothy upoutala Beatricinu pozornost svými fotografiemi v uniformě. Na jedné z nich měla na sobě zelené kalhoty zastrčené do vysokých kožených bot, jak to nosívali muži. Na další řídila sanitku a z otevřeného okýnka rozverně mávala na fotografa. V ten okamžik si Beatrice uvědomila, že by hrozně chtěla zažít totéž. Řídit už uměla, jezdila v otcově autě po dvoře kolem domu. Sidney, jejich hajný, jí ukázal, jak na to, a velmi záhy to s volantem a pedály uměla na jedničku. A tak bylo rozhodnuto – z Beatrice se přece jen stane významná žena, která změní svět k lepšímu… Jakmile otce a Iris získá na svou stranu, až jim představí svůj úžasný únikový plán.

2

Londýn, Anglie, 2019

Annie Lovellová na chvíli zavřela oči apotlačila povzdech. Její dvaadvacetiletá dcera Phoebe jí právě dávala přednášku přes FaceTime.

„Mami, proč jsi nepočkala? Pomohla bych ti ty krabice zabalit avynést nahoru na půdu. Stačilo říct… vážně mi to nedělá žádný problém.“

Následovalo ticho.

„Mami! Posloucháš mě?“ vyštěkla Phoebe, čímž Annie polekala, až málem ze sklenice vruce vylila značnou dávku svého rosé. „Jsi vpořádku? Vypadáš rozrušeně. Nebouchla ses při tom pádu do hlavy?“

„Ne, zlato. Opravdu mi nic není,“ ujistila ji Annie av tu chvíli litovala, že se opádu ze žebříku vůbec zmínila.

„Aproč piješ? Vtuhle dobu! Je teprve šest. Není dobře lít do sebe tolik alkoholu každý večer. Dnes ráno při běhání jsem poslouchala jeden podcast, diskutovali tam orizicích pravidelného popíjení ve všední dny. Jak lidé ve středním věku, převážně ženy, do sebe večer vyklopí klidně celou flašku apak si ani neuvědomí, že pro ně alkohol začíná být problém –“

„Drahoušku! Já salkoholem žádný problém nemám,“ skočila jí Annie do řeči, když se Phoebe odmlčela, aby se nadechla, „anavíc nejsem ve středním věku. Je mi teprve devětačtyřicet. Lidi se dneska běžně dožívají stovky, takže mi ještě zbývá asi rok, než budu technicky vzato ve středním věku aty si omě budeš moct dělat starosti. Tedy, ne že by sis je někdy musela dělat,“ dodala mírně, zastrčila si pramen blonďatých vlasů za ucho anenápadně, mimo kameru, si usrkla vína. Pak sklenku odložila na konferenční stolek aopatrně naklonila notebook tak, aby kamera nezabírala krabici salkoholem, kterou jí poslala nejlepší kamarádka Beth.

„Na posilněnou, zlato. Natáhni se aulev svým ubohým nožkám,“ instruovala ji Beth, když jí Annie zavolala, aby poděkovala za luxusní balíček. Skrývala se vněm krabice vína, božsky vonící svíčka, krabička oblíbených čokoládových lanýžů, hromada časopisů ointeriérovém designu adárková kartička Netflixu. To vše zabalené do růžového hedvábného papíru uvnitř malého proutěného košíku skoženými řemínky.

Milá apozorná Beth! Byla jí neustále oporou, hlavně vtěch náročných obdobích. Aže jich bylo. Už od chvíle, kdy Annie opustil exmanžel Mark anavždy jí tak zlomil srdce. To byly děti ještě malé.

Když necelý rok poté, co ukončila univerzitu, Annie zjistila, že je těhotná sPhoebe, nebylo pro ni vůbec jednoduché vzdát se kariéry asnů ocestování amísto toho se provdat. Po svatbě se soustředila na péči orodinu adomov, zatímco Mark dál pokračoval ve svém – ostatně jako vždycky. Budoval kariéru, scházel se skamarády ao víkendech jezdil hrát golf. Ale vždycky se vrátil domů, milující apozorný. Až do toho dne, kdy se nevrátil! Dva dny ignoroval její telefonáty azprávy, dokud nezačala včirém zoufalství obvolávat místní nemocnice anakonec ijeho rodiče. ZMarka se vyklubal pěkný zbabělec. Poslal jí e-mail svysvětlením, že ještě není připravený se usadit aže se nastěhoval kmladší ženě, se kterou se seznámil vpráci. Trvalo mu týden, než si promluvili zočí do očí aon jí vysvětlil, že Carly nemá děti, miluje cestování aráda chodí na festivaly. Je nezávislá. Stejně jako byla Annie, než ho potkala. To ho přimělo si uvědomit, že prostě není stavěný pro rodinný život.

Byla to právě Beth, kdo Annie pomohl přežít ty trýznivé roky, které následovaly. Stala se zní svobodná matka se zničenými sny, což zásadně podrylo její sebevědomí. Následovalo období několika vlažných vztahů. Pak si jednoho dne vlevém podpaží nahmatala hrozivě vypadající bulku. Po biopsii se naštěstí ukázala být docela neškodná. Annie by se ale určitě sesypala, kdyby neměla Beth, která ji ksobě přivinula vjednom ze svých pověstných medvědích objetí. Ale iBeth se mohla oAnnie vždycky opřít, třeba když zemřel její báječný, dobrosrdečný tatínek. Doprovázela ji ina různé koncerty akonkurzy, kterými vposledních letech, vprůběhu budování pěvecké kariéry, procházela. Proto velmi těžce nesla, když Beth odjela do Austrálie.

Věděla, že své nejlepší kamarádce nemůže tu jedinečnou příležitost dvanáctiměsíčního angažmá sopranistky vopeře vSydney vymlouvat – Beth otom snila už od dětství –, ale už teď jí hrozně chyběla. Telefonování atextování prostě nebylo ono. Kvůli časovému posunu se navíc zdálo, že nikdy neměly dost času, aby probraly všechny drby nebo se od srdce zasmály společnému vtipu či veselé vzpomínce. Jako to vposledních čtyřiceti letech dělávaly skoro každý den. Posledně, když Beth volala Annie přes FaceTime, bylo připojení tak pomalé aslabé, že Beth hovor po několika vteřinách ukončila. Annie se pak cítila úplně prázdná. Kromě postarší Joanie, která bydlela vedle, byla Beth její jediná blízká přítelkyně. Navíc ikmotra Phoebe.

Seznámily se už na základní škole. Beth byla jako její sestra. Dělaly spolu všechno – přespávaly usebe, chodily se bavit na koncerty avečírky –, anakonec spolu na univerzitě sdílely malý byt vEdinburghu. Atak Annie nikdy neměla potřebu stýkat se sněkým jiným, skolegy zpráce kupříkladu. Aby byla upřímná, drinky po práci avečírky vkanceláři nebyly její styl. Po rozchodu sMarkem se uzavřela do sebe, zůstávala doma astýkala se jenom sBeth. Jenže Beth byla už tři měsíce pryč aAnnie se cítila velmi osamělá. Přistihla se, že se opět stahuje do toho starého známého úkrytu pohodlí domova – šití, vyšívání, pletení, vyrábění dekorací –, přesně jako když ji opustil Mark. Cítila se tak vbezpečí. Když zůstala doma, aspoň věděla, na čem je. Chození ven, stýkání se slidmi, randění avšechno to kolem ssebou neslo riziko, že jí někdo znovu ublíží.

„Nedělám si starosti, mami… ikdyž, samozřejmě že si dělám starosti, ale spíš jsem velmi znepokojená,“ pronesla Phoebe aAnnie se myšlenkami vrátila zpět kvideohovoru aobrazovce laptopu. „Co sis proboha myslela, když jsi lezla po tom žebříku srukama plnýma věcí?“ dodala dcera asvraštila čelo.

„Uklízela jsem své dekorační pomůcky – katalogy stapetami avzorníky barev apodobné věci,“ vysvětlovala Annie. Co se týkalo propriet interiérového designu, nikdy jich neměla dost. Phoebe na ní záleželo, dělala si starosti, možná až příliš, ale taky na ní byla citově závislá aměla potřebu ji pořád hlídat. Ta tendence vposledních letech narůstala. Začalo to zhruba rok po tom, co Mark odešel amísto slíbených každotýdenních návštěv se ukázal jednou za čtrnáct dní. Nakonec chodil jen jednou za měsíc. Někdy nepřišel vůbec. Phoebe čekala za oknem avyhlížela tatínka, který se na poslední chvíli omluvil. Často proto, že se Carly necítila dobře nebo ho znějakého nejasného důvodu potřebovala aon si vybral cestu nejmenšího odporu audělal, co mu řekla. Ato ve Phoebe vyvolalo pocit nejistoty. Koneckonců ztráta rodiče tohle udětí způsobuje. Mark sice neumřel, jenže se ani nijak neobtěžoval být součástí Phoebeina života. Azanedlouho, alespoň se to tak zdálo, byl opět ženatý aměl dvě další děti. Dvojčata! Ajeho návštěvy Phoebe dočista ustaly, přestože ho Annie přesvědčovala, aby se sní snažil více sblížit. Při pár příležitostech ho dokonce úpěnlivě prosila, ikdyž věděla, že by neměla. Lámalo jí srdce, když viděla, jak se její dítě cítí odstrčené. Občas si připadala naprosto bezmocná. Sama se stále ještě snažila vyrovnat se ztrátou života, okterém předpokládala, že sMarkem povedou. Byl láskou jejího života. Alespoň si to myslela, když za něj byla provdaná.

„To jsem si mohla myslet, že to mělo něco společného stím tvým hobby,“ vzdychla Phoebe azavrtěla hlavou, jako když frustrovaná matka domlouvá nemotornému dítěti. „Uvědomuješ si, že jsi mohla spadnout ze schodů, když se ten žebřík převrátil? Mohla sis dokonce zlomit vaz! Vlastně je zázrak, že ses nezabila, nebo hůř, neskončila ochrnutá anekomunikovala teď jen mrkáním.“ Annie potlačila úsměv. Ne že by představa ochrnutí byla zábavná, ale Phoebe vypadala tak konsternovaně. To uní ostatně vtakových situacích bývalo běžné akvůli své neustálé podrážděnosti vlastně působila tak nějak komicky. „Představ si to! Není snad nic horšího než být uvězněná ve vlastním, života zbaveném těle. Nehledě na to, že pády ze schodů jsou nejčastější nehody vdomácnosti. Statistiky ukazují, že –“

„No, vidíš, drahoušku,“ skočila jí Annie do řeči súmyslem utnout její přednášku. „Spousta lidí musí šplhat po žebříku na půdu každý den. Opravdu to není nic neobvyklého,“ zdůraznila. Dceru milovala celým srdcem, ale Phoebe dokázala být občas puntičkářská adramatická. AAnnie už se beztak cítila jako blázen, že se jí povedlo spadnout ze žebříku. Špatně odhadla vzdálenost mezi poklopem na půdu avypínačem vpodkroví. Když se snažila rozsvítit, bezděčně natáhla levou nohu, zakymácela se, upustila katalogy stapetami avzorníky barev apevně popadla žebřík ve snaze se zachránit. Jenže žebřík se převrhl astáhl ji ssebou kzemi. Seběhlo se to tak rychle. Bezprostředně po pádu se cítila vpořádku. Vstala apomalu sešla dolů, kde si dala povzbuzující šálek čaje apár kostiček čokolády. Teprve druhý den ráno se probudila snateklou, bolavou nohou. Vyrazila na místní chirurgii na rentgen, kde zjistili, že jedna ztěch malých metatarzálních kůstek je zlomená. Doporučili jí dát si nohu nahoru apřikládat studené obklady, aby otok ustoupil. Vážně to nebylo tak hrozné. Rozhodně to nebyla taková katastrofa, jakou ztoho dělala Phoebe.

Nicméně Annie byla ráda, že se na půdu vyškrábala. Udělala si tam trochu pořádek anarazila na krabici svýstřižkovým albem zdětství, kam si vlepovala pohlednice zcelého světa. Takže když se dostatečně uklidnila čokoládou, užila si další úžasnou půlhodinu prohlížením vlastní pohlednicové sbírky avšech těch exotických míst, která její příbuzní akamarádi navštívili aposlali jí odtamtud pohlednici. Vždycky snila ocestování, ale jako samoživitelka si takový koníček nemohla dovolit.

Mrkla na hodiny nad krbem azjistila, že za chvíli začne soutěžní pořad ointeriérovém designu; její oblíbený televizní program. Tento týden bylo navíc semifinále, na které se hrozně těšila, takže ho nechtěla propásnout.

„Voláš kvůli něčemu konkrétnímu, drahoušku? Nebo sis chtěla jen popovídat?“ zeptala se dcery apřipravovala se hovor co nejrychleji aco nejzdvořileji ukončit.

„Ano, mami, volám, protože se tě chci zeptat na něco důležitého. Už otom nějakou dobu přemýšlím, zvlášť co jsi loni vzimě měla ten ošklivý zápal plic, který tě trápil dlouhé týdny.“

„Hm, ano,“ odpověděla Annie pomalu, zatímco přemítala, kam tím dcera směřuje.

„No, a…“ Phoebe se odmlčela auhnula pohledem, jako by hledala ta správná slova, „taky jsem to probírala sJohnnym.“

„Ach, jak se má?“ zajímala se Annie. Vždycky si ráda vyslechla novinky osvém druhém dítěti. Johnny byl odva roky mladší než Phoebe, právě nastoupil do třetího ročníku na univerzitě anaposledy měla příležitost si sním pořádně popovídat, když za ní přijel před třemi měsíci na Vánoce. Aaž na občasné zprávy knarozeninám nebo ke Dni matek se jí ozýval opravdu jen velmi vzácně. Abylo to tak vpořádku. Annie mu nechtěla upírat nezávislost, ikdyž jí hrozně chyběl. Nikdy by ho ale nepřemlouvala nebo nenutila cítit se provinile, jen aby ji přijel domů navštívit. Snejvětší pravděpodobností si teď užíval nejlepší léta života snovými přáteli, cestoval po neznámých místech ahrabal se vhlíně, samozřejmě vrámci své geologické praxe.

„No, má se dobře. Je zaneprázdněný, ikdyž nejspíš celou noc tráví hraním Fortnite, jí utoho zbytky pizzy zpředešlého dne azírá na kupu balvanů jako ostatní šprti,“ prohlásila Phoebe lhostejně. „Každopádně souhlasí stím, abys přijela sem abydlela se mnou!“

„Bydlela stebou! Proč?“ napřímila se Annie.

„Abych se otebe mohla postarat, samozřejmě. Jen dokud se ti ta zlomená noha nezahojí. Apak bychom ti snad mohli najít nějakou garsonku tady poblíž. Tak abych za tebou párkrát za den mohla zaskočit azkontrolovat tě. Dává to dokonalý smysl, mami. Teď, když je teta Beth pryč aty jsi zůstala sama. Já vím, že jsi blázen do interiérového designu, ale už nejsi nejmladší avážně bys neměla lézt po žebřících, tapetovat azkoušet nové nátěry. Adům se třemi ložnicemi taky nepotřebuješ. Mohla bys ho prodat akoupit si garsonku nebo byt se zahrádkou… něco, kde nebudou žádné schody. Nebo půda, ze které bys mohla spadnout! Mysli na budoucnost. Nemovitosti tady jsou mnohem levnější, takže by ti zbyla pěkná sumička pro případ nouze. Na důchod –“

„Důchod!“ zasmála se hlasitě Annie. „Neblázni. Do toho mám ještě daleko. Ještě dvě dekády. Amám práci. Tady, vLondýně. Zabralo by mi několik hodin denně, než bych sem zYorkshire dojela.“

„Jo, já vím, ale vždyť je to jen nudná kancelářská práce. Anesnášíš ji. Vždycky jsi to říkala. Mami, jsi workoholik. Ato není zdravé. Takže je na čase zkusit něco jiného. Anavíc, spousta lidí odchází do důchodu kolem padesátky, takže už máš nárok. Pomysli na ten úrok, který by ti ty peníze mohly vynést. Akdo by chtěl celý život pracovat vkanceláři?“

„Ale je to moje práce! Těžce jsem na ni dřela,“ oponovala Annie avzpomínala na dlouhé noci strávené biflováním, když byli Phoebe aJohnny malí, jen aby získala potřebnou kvalifikaci amohla pracovat jako účetní finančního oddělení jedné velké advokátní kanceláře vLondýně. Tuhle práci si neplánovala; chtěla být designérkou interiérů atvrdě kvůli tomu na univerzitě studovala, chtěla získat červený diplom. Jenže hned po studiích nebylo možné rozjet udržitelnou kariéru, navíc sdětmi na krku aMarkem neustále pryč, takže nakonec snahu ozaložení vlastní designérské firmy vzdala. Oněkolik let později, jako samoživitelka se dvěma dětmi školního věku, vystřídala řadu zaměstnání na částečný úvazek, kam docházela, když byly děti ve škole. Po nocích, když spaly, studovala. Mark jim nikdy dostatečně finančně nepřispíval, akdyž se pak Annie konečně podařilo najít si plný úvazek uprávnické firmy vcentru Londýna, život byl najednou jednodušší. Nemusela si dělat starosti, že všichni tři skončí na ulici. Ikdyž byla po většinu té doby naprosto vyčerpaná.

„Vím, že jsi kvůli ní tvrdě pracovala, mami. Vždycky jsi byla taková,“ souhlasila Phoebe opatrně, „takže jen odůvod víc teď trochu zvolnit. Vdnešní době nemusíš být workoholik. Vždyť už nesplácíš hypotéku. Děda ti nechal peníze, aby ses mohla vyplatit –“

„Zlato, prosím tě, nechci jít do důchodu vpadesáti. Ano, moje práce bývá občas nudná… anení to ani vtom, že bych ti nechtěla být nablízku, ale…“ nechala slova vyznít do ztracena, zatímco se snažila přijít na to, co tím Phoebe ve skutečnosti chtěla říct. Že je na čase to zabalit? Že nemá žádný vlastní život, atak by se měla důstojně stáhnout astát se jen stínem té ženy, kterou kdysi bývala? Alespoň tak jí to vtu chvíli přišlo.

„No, tak otom aspoň popřemýšlej,“ trvala na svém Phoebe. „Na prostém životě je krásné, že se můžeš jednoduše sbalit aodjet. Stejně tam nemáš co dělat, když je teta Beth pryč. Anemáš ani přítele nebo zvířata, okteré by ses musela starat.“

Následovalo dlouhé, zlověstné ticho.

Skutečně si její dcera myslela, že není schopná se osebe postarat? Že je její život prostý? Že už ji nic nečeká? Mohla bych za tebou zaskočit, podívat se na tebe! Annie se cítila dotčeně. Atrochu rozpačitě. „Zaskočit na kontrolu“ chodívali přátelé arodina kopravdu starým lidem. Osmdesátníkům, devadesátníkům, kteří měli problémy shybností nebo sraným stadiem demence. Lidem, jako byla Joanie odvedle, shlavou plnou bílých kadeří asbírkou ručně pletených svetrů na knoflíky. Ne že by snad Joanie trpěla demencí, vůbec ne, byla velmi bystrá aplná života. Annie sní ráda trávila čas, hrály žolíky ajen tak klábosily. Ale od té doby, co Joanie loni na Vánoce uklouzla na ledu azlomila si kyčel, měla potíže vyjít schody. Musela tak jídelnu přeměnit vložnici apobývat hlavně vpřízemí. Annie byla na druhou stranu naprosto vitální ještě stále čtyřicátnice, ikdyž jí levou nohu právě teď zdobila dlaha. Ale moc dlouho ji mít nebude. Příští týden jde na chirurgii na kontrolu apak už ji nic nezastaví. Vyhlídla si nádherné sandály na klínku, které si koupí za odměnu, až jí sundají tu ohavnou věc.

„Můžeš dát výpověď!“ nedala se Phoebe. „Nebo co kdybys mi vypomáhala ve fitku? Samozřejmě jen kdyby ses chtěla nějak zaměstnat. Hodila by se mi recepční na částečný úvazek, která by vyřizovala telefonáty, zatímco budu předcvičovat nebo se věnovat soukromým klientům. Ale není to nezbytně nutné. Mohla by ses přihlásit do nějakého spolku, třeba dámského. Na městě se musí určitě scházet nějaká rada, za zkoušku to stojí. Nebo co se přihlásit na nějaký kurz na místní vysoké škole? Určitě by tě zjejich nabídky něco zaujalo. Třeba čalounictví nebo šití závěsů. Dostala by ses mezi lidi apoznala nové přátele. Budou se ti hodit, až budeš opravdu vdůchodu. Zůstala bys aktivní, ato je klíč ke zdravému stáří. Jakmile to vzdáš anebudeš celý den dělat nic jiného, než vysedávat akoukat na televizi, zblbneš.“ Zdálo se, že Phoebe má pro Annie příštích minimálně dvacet let dobře naplánovaných. „Můžu za tebou zajet hned avyzvednout tě, co říkáš?“

„Phoebe,“ začala Annie anenápadně si odkašlala, natáhla se pro televizní ovladač apozastavila začátek pořadu ointeriérovém designu. Najednou se cítila trochu vyvedená zmíry. Poslední dobou totiž koukala na televizi docela často; ta dárková karta Netflixu od Beth byla vážně geniální nápad. Už se nedokázala tak soustředit jako kdysi; komplikovaný projekt snázvem pletení měla problém vůbec začít. Nemluvě oté složce, na které dnes měla pracovat, na tu se vykašlala úplně. Ale počkat! Zhluboka se nadechla avydechla, aby si utřídila myšlenky. Nebyla stará. Ano, byla unavená avyčerpaná astýskalo se jí po nejlepší přítelkyni. Navíc si už léta vpráci nevzala volno. Vposledních několika měsících toho měli hodně; každý rok stejný příběh, těsně po vánočních svátcích se žádosti orozvod jen hrnuly, atak ani neměla šanci si dovolenou nahlásit. Ve skutečnosti si ani nepamatovala, kdy byla naposledy pryč. Ajestli ksobě měla být vtu chvíli upřímná, Phoebe měla nakonec asi pravdu… stal se zní workoholik.

„Phoebe, je od tebe milé, že se omě chceš postarat, ale opravdu to není třeba. Anavíc máš spoustu práce ve fitku. Ajá brzy odjíždím do Paříže –“

„Do Paříže?!“ Phoebe nasadila kamenný výraz. „Co tím sakra myslíš? Mami, ty nemůžeš jet do Paříže,“ vybafla nevěřícně.

„Samozřejmě že můžu. Vlastně se na to těším,“ zatrylkovala Annie. Vzpomněla si, jak se vní mísilo nadšení sočekáváním, když jí sousedka Joanie požádala, zda by byla tak „laskavá ajela se podívat místo mě? Nesnáším létání acestování ve vlaku, který projíždí pod mořskou hladinou, to vážně není nic pro mě. Ne smou kyčlí. Nechci ani pomyslet na to, co by se mohlo stát, kdyby se vlak uprostřed tunelu porouchal. Nikdy bych se odtamtud nedostala, pokud by nás evakuovali pěšky. Asnad nevadí, že ti to říkám, drahá, ale krátká dovolená by ti prospěla. Posledních pár týdnů jsi nějak pobledlá“. AAnnie nebyla ztěch, kdo by někomu něco rozmlouval.

Před několika týdny navštívila Joanie, zrovna si dávaly ranní kávu akousek piškotového dortu, když na dveře zaklepal pošťák sdoporučeným dopisem. Joanie si ho nejprve pečlivě přečetla apak zavolala do právnické firmy vLondýně, od které zásilku obdržela. Zjistila, že zdědila byt vPaříži! Do dědictví také spadal zabedněný azchátralý starý obchůdek neboli boutique, jak tomu říkají Francouzi, který se nacházel přímo pod garsonkou. Ale ať už byl jeho stav jakýkoli, teď patřil Joanie. Amohla si sním dělat, co uznala za vhodné.

Annie se bála, aby Joanie nepodědila jen velké finanční břemeno, kterého se chtěl nějaký exekutor jednoduše zbavit. Ale po ověření identity apodepsání několika papírů se Joanie stala právoplatnou majitelkou malého bytu vkamenném domě zosmnáctého století na vydlážděné, slepé ulici na Place de la Bastille, přístupné skrz obrovský klenutý průchod. Joanie si přála, aby tam její sousedka adobrá přítelkyně Annie vyrazila avše si pečlivě prohlédla. Nabídla se, že jí zaplatí cestu ahotel, ale Annie věděla, že musí vystoupit zkomfortní zóny avrátit do svého života jiskru, takže byla víc než ochotná si cestu financovat sama. Vyrazí na prázdniny. Přes Airbnb si zamluvila ubytování uanglicky mluvící hostitelky Marguerite. Odtud bude moci docházet do bytu ainformovat Joanie osvých zjištěních, než se nakonec vydá poznávat všechny ty úžasné krásy Paříže.

„Těšíš se? Co tím myslíš, mami?“ zeptala se znovu Phoebe anaklonila se blíž, takže Annie dobře viděla její svraštělé čelo aznepokojený výraz. „Aco že se najednou tak červenáš acelá záříš?“ Ticho. „Tak počkat! Neříkej mi, že do té Paříže jedeš snějakým chlapem! Tak proto? Potkala jsi nějakého muže, mami? Proč jsi nic neřekla?“ Phoebe se na okamžik rozzářily oči, ale pak hned dodala: „Hlavně mi prosím tě neříkej, že ses sním seznámila na internetu. Víš, že tyhle seznamky jsou plné podvodníků. Vymýšlí si, aby upoutali tvou pozornost. Jde jim jen openíze. Jestli se cítíš osaměle, můžu ti vytvořit hezký profil spěknou fotkou avším, co ktomu patří. Mohla bych ti shledáním toho pravého pomoct. Nebo ještě lépe, přestěhuj se sem amůžu tě seznámit sněkterými ztěch, co chodí do fitka. Geoff! Ano, Geoff je velmi milý! Rozvedený, je mu něco přes padesát, takže je oněco starší než ty. Ale udržuje se vkondici ana svůj věk nevypadá špatně. Miluje vaření, rybaření arád luští křížovky. To je vzrušující! Mami, zažila bys skvělou romantiku aměla partnera, se kterým by ses mohla scházet apodnikat zábavné věci jako… chodit do kina nebo do pěkné restaurace, na odpolední čaj na zahrádce –“

„Phoebe! Přestaň stím! Prosím. Zlato, není vtom žádný muž. Žádného nehledám. Dokud nepřijde ten pravý…“ Ato Geoff rozhodně není, pomyslela si Annie vduchu. Vysedávání aluštění křížovek ji nijak nelákalo. Arybaření už vůbec ne. Apopíjení čaje na zahrádce bylo něco, na co se těšila, až bude skutečně vdůchodu. Tedy asi tak za dvacet let. Vaření by jí ale mohlo přijít vhod. Do téhle činnosti se Annie zrovna nehrnula, raději propíchla celofánové víčko apočkala, dokud nezapípá mikrovlnka. To spíš zašla vyzkoušet pěknou restauraci či kavárnu, když se naskytla příležitost. „Do Paříže jedu sama.“

„Tak pojedu stebou. Jestli opravdu stojíš oto poznat Paříž. Ale sama jet nemůžeš.“ Annie si všimla, že Phoebe teď vypadá skutečně znepokojeně.

„Budu vpořádku. Prosím tě, pokus se nedělat si starosti, zlato. Jedu jen na čtrnáct dní amůžu ti pravidelně volat,“ ujišťovala ji Annie asnažila se znít nad věcí. Vduchu ji ale přepadaly pochybnosti, zda ty dva týdny strávené daleko od pohodlí domova byl skutečně dobrý nápad.

„Dva týdny! Aco když se ti něco stane?“

„Jsem si jistá, že nestane. Apošlu ti pohled. Pohlednici zPaříže, líbilo by se ti to? Pamatuješ, když jsi byla malá –“

„Ne, mami. To už je dávno. Už nesbírám pohlednice. Dnes už nikdo pohlednice neposílá.“ Annie si byla jistá, že Phoebe ta představa trochu polekala. Najednou se cítila jako blázen, zaspala dobu. Možná se až příliš uzavřela do sebe, ato všechno jen kvůli svému „prostému životu“!

„Dokonce iteta Beth to ví – poslala mi mailem nádherné video ze všech těch památek, které vAustrálii navštívila. Jen abych se mohla taky podívat! Není to skvělé?“

„Páni!“ pronesla Annie ohromeně, měla zPhoebe radost. Zlobila se ale na sebe, najednou se totiž cítila odstrčená. Jí Beth žádné video neposlala. „To je skvělé,“ souhlasila, „taky bych ho ráda viděla…“

„Ach, no, jasně, přepošlu ti ho,“ prohodila Phoebe nenuceně. Zřejmě si neuvědomovala, že se Annie cítí jako páté kolo uvozu. Zhluboka se nadechla avydechla. Bylo směšné žárlit; už jí nebylo dvanáct anebyla na školním hřišti. Přesto… stýskalo se jí po nejlepší kamarádce.

„Tak proč vlastně odjíždíš do Paříže?“

„Abych se podívala na Joanin byt aprohlédla si Paříž. Vždycky jsem chtěla cestovat ateď mám příležitost.“ Annie jí pověděla vše oJoanině dědictví asnažila se při tom znít mnohem sebejistěji, než jak se ve skutečnosti ohledně cestování na vlastní pěst cítila. Phoebe zírala na obrazovku svážným výrazem ve tváři asnažila se to všechno pochopit.

„Zní to tak tajuplně,“ usoudila nakonec Phoebe. „Aproč tam Joanie nejede sama?“

„Však víš, už není nejmladší ašpatně chodí. Navíc nemá vúmyslu vtom bytě vPaříži žít, plánuje něco docela jiného.“

„Ato nemá nějakého příbuzného, který by tam mohl zajet?“ přimhouřila Phoebe oči, jako by Annie byla uvýslechu. „Připadá mi divné posílat tam sousedku.“

„Aco ta osoba, která jí ten byt přenechala? Beatrice Archambeauová, nebo jak jsi to říkala?“