Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy

Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována a šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Isabella Maldonado

HADÍ OČI

Z anglického originálu A Different Dawn,

vydaného nakladatelstvím Thomas & Mercer

v Seattlu v roce 2021, přeložil Jiří Chodil.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,

pod značkou METAFORA v Praze roku 2019

U Průhonu 22, 170 00 Praha 7

tel.: +420 234 264 401

www.grada.cz, www.metafora.cz

jako svou 8411. publikaci.

Redakce Dana Chodilová

Korektura Daniela Čermáková

Odpovědná redaktorka Kateřina Tomcová

Technická redakce a obálka Hana D. Benešová

Sazba Marie Drobná

Tisk a vazba CPI Moravia Books, s. r. o., Pohořelice

První vydání, Praha 2022

A Different Dawn © 2021 by Isabella Maldonado

Published by Thomas & Mercer, Seattle

This edition is made possible under a license arrangement originating with Amazon Publishing, www.apub.com, in collaboration with Kristin Olson Literary Agency, s.r.o.

Translation © Jiří Chodil, 2022

Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2022

Cover Design © Hana D. Benešová, 2022

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-626-2 (ePub)

ISBN 978-80-7625-625-5 (pdf)

ISBN 978-80-7625-204-2 (print)

Maxovi: Ať už tě cesta zavede kamkoliv,

nikdy nezapomeň, že jsi milován.

Tato kniha je fikce. Jména, postavy, místa i události jsou dílem autorčiny obrazotvornosti nebo jsou použity v rámci fiktivního vyprávění. Jakákoli případná podobnost se skutečnými osobami, žijícími či zemřelými, s událostmi či místy děje je zcela náhodná.

Kapitola první

Před dvaceti lety

Russellův dětský domov, okres Fairfax, Virginie

Sedmiletá Nina seděla s kamarádkami se zkříženýma nohama na zemi a očekáváním se jí tajil dech. Angelice, pro kterou měla být tato noc v Russellově sirotčinci její poslední, všechny záviděly. Angeliku si totiž vybrali.

Bylo jí jedenáct let, byla pružná jako proutek, měla dlouhé neposedné nohy a pleť tak světlou, že se mohla vydávat za bělošku. Poslední tři měsíce strávila Angelica u pěstounské rodiny, která se rozhodla podat žádost o její adopci. Celý proces, po němž se měla dívka stát plnoprávnou členkou rodiny, sice zabere ještě několik měsíců, ale do doby, než všechno skončí, bude už u svých budoucích „rodičů“ žít. Dnes večer se Angelica do Russellova domova vrátila, aby se s kamarádkami rozloučila, nebo se před nimi naparovala – podle toho, jaký k nim měla vztah.

Podle slečny Brownové se ještě nikdy nestalo, že by někdo adoptoval děvče starší deseti let. Toto pravidlo se podařilo porušit teprve teď a právě Angelice. Přešla do systému pěstounské péče před pouhými šesti měsíci. To taková Nina neměla rodinu nikdy.

Nina v duchu uvažovala, jak to všechno asi probíhá. Jestli potenciální adoptivní rodiče dostávají informace o tom, jak dlouho je už dítě součástí celé té mašinérie. A představovala si svou fotografii na kartě, jakou mají zločinci v policejních protokolech, s jasně červeným nápisem NA DOŽIVOTÍ.

Možná by se měla příště víc snažit, až se jí dostane té šance, že o ni nějaká pěstounská rodina projeví zájem. Proč jenom musela být tak zvědavá? Proč se musela ptát na takovou spoustu věcí? Proč musela strkat nos do věcí, po kterých jí nic nebylo? Kdyby jenom tušila, že učitel zavolá policii, nikdy by do školy nenosila ukázat ty věci, které její pěstoun schovával v krabici od bot pod postelí.

Když se Nina a ostatní dívky shromáždily do půlkruhu okolo hvězdy večera, naklonila se Angelica dopředu a spustila děsivým tónem: „Toto je legenda o Lloroně, naříkající ženě.“

Drobounká Samantha, teprve pětiletá, se k Nině přitiskla. Oříškové oči kulila hrůzou, a tak jí Nina podala svého nejoblíbenějšího plyšáka, měkounké gepardí kotě, jemuž dala jméno Princezna. Byla to jediná věc, kterou mohla považovat za svou vlastní.

Samantha sevřela hebkou kočičku v třesoucích se rukou a Angelica začala vyprávět.

„Byla jedna žena, která se jmenovala Maria. Vdala se za krásného muže, měli dvě děti, její manžel ale měl ty děti radši než ji. Jednoho dne přistihla Maria manžela, jak líbá jinou ženu, a pochopila, že tu taky miluje víc než ji.“

Další malé děvčátko, Caitlin, se k Nině přitisklo z druhé strany. Caitlin byla „případ“, který podle sociálních pracovníků vyžadoval „speciální zacházení“. Kdyby se na to někdo zeptal Niny, řekla by mu, že by úplně stačilo ochránit Caitlin před násilníky.

Nina věřila, že Caitlin je strašně chytrá, i když některé starší holky, například právě Angelica, o ní říkaly, že je blbá. Posmívaly se jí, protože měla trochu problémy s mluvením. Zadrhávala a neuměla se bavit s ostatními dětmi, dokázala si ale v hlavě udržet dlouhé sloupce čísel, věděla, kolik je bonbonů v dóze, aniž by je musela počítat, a před měsícem, po svých šestých narozeninách, se začala učit algebru.

Když dnes večer přišla Angelica na svou poslední návštěvu domova, schovala někam Caitlininu novou učebnici matematiky. Nina za to Angelice sebrala úplně nový mobil, který jí věnovali adoptivní rodiče, a držela ho nad záchodovou mísou tak dlouho, než Caitlin knihu vrátila.

Nina objala Caitlinina hubená ramínka, aby se děvčátko při poslouchání historky cítilo v bezpečí.

„Maria začala zuřit,“ pokračovala Angelica. „Stala se z ní úplná loca. Přísahala, že za tu nevěru manžel zaplatí. Aby ho potrestala, utopila obě děti v řece. Když se vrátila domů a manžel chtěl vědět, kde jsou děti, přiznala se, že je zabila. Manžel se na ni opravdu naštval. A prý jestli mu děti nevrátí, nebude s ní žít.“

Caitlin se začala kývat zepředu dozadu a zase zpátky.

Angelica ztlumila hlas, vlastně už jenom šeptala. „Maria litovala toho, co udělala a že přišla o děti, a tak se v té řece utopila taky.“

Samantha pevněji sevřela naducaného plyšového geparda.

„Teď ale musí chodit po světě jako duch,“ pokračovala Angelica, „navždy bude hledat svoje mrtvé niños. Má na sobě bílé šaty a přes hlavu závoj. Když někde v noci zastihne nějaké děti, chytne je a utopí v řece. Říká se jí La Llorona, protože pořád naříká. Kdo ji uslyší, je na řadě a umře jako další.“

Zezadu zaduněl děsivý hlas: „¿Dónde están mis hijos?“

Byla to jedna ze starších dívek, která se schovala v zadní části pokoje, aby odtud vyděsila ty mladší.

Samantha zaječela, Princezna jí vylétla z rukou, děvčátko se v panice vrhlo k Nině na klín a hubené paže jí ovinulo okolo krku. Nina ucítila, jak se jí po džínsech začíná šířit teplo, a pochopila, že se Caitlin počurala.

Angelica sebrala odhozeného plyšáka a potměšile se usmála. „Copak to je?“ zazpívala. „To je hlašiška naší majinké Ninušky?“

Nina jemně odsunula Caitlin na stranu a postavila se. „Vrať to.“

Angelica na ni namířila ukazovák a zaječela smíchy. „Podívejte se, Nina si pochcala kalhoty!“

Nina pohlédla dolů. Bylo to tak, Caitlinina moč se jí rozlila po klíně. Sjela pohledem ke Caitlin, která jí svírala nohu jako klíště a stále se třásla hrůzou.

Nebylo by teď těžké všem říct, že to byla Caitlin, kdo se počural. Současně ale věděla, jak dopadají ty, které dají najevo slabost, a proto mlčela. Bylo jí jasné, že smršť urážek a posměchu zvládne snadněji, než by to dokázala Caitlin. Měla s tím už dost zkušeností.

Angelica zvedla tlusťoučké plyšové gepardí kotě, aby je všechny viděly. „Řekla bych, že pochcaná Nina by už měla vyrůst.“ Chytila hračku za hlavu a začala jí vší silou otáčet.

Nina k ní postoupila o krok. „Nech toho!“ Dál nemohla, protože ji Caitlin křečovitě držela za nohu.

Angelica se rozhlédla po místnosti a pokračovala v představení pro své vděčné publikum. „Až odsud zítra ráno odejdu, už se s nikým z vás chudáčků nebudu muset nikdy vidět. Než ale půjdu pryč, nechám vám tu něco, abyste na mě nezapomněly.“

Odtrhla gepardovi hlavu, začala z ní vyškubávat hrsti polyesterové výplně a rozhazovat je jako bílý oblak po místnosti. Přivřenýma očima si přitom měřila Ninu. „Ty nejsi jako my ostatní, tebe nikdy nikdo nechtěl. My jsme měly aspoň nějakou rodinu. Tebe ale rodiče hodili do popelnice. Jako smetí.“ Její hlas se rozezpíval, úplně stejně jako před chvílí. „Par-chant z popel-ni-ce, par-chant z popel-ni-ce, par–“

Byl to jen okamžik. V jednu chvíli Nina stála s Caitlin přilepenou na noze, a o chvíli později už vnímala jen to, jak ji zaměstnanci domova, kteří vyběhli z kuchyně, odtrhávají od Angeliky... ležící na zemi a krvácející z nosu, do něhož ji mlátila pěstmi.

Pokud někdy existovala sebemenší naděje, že by Ninu mohl kdokoliv adoptovat, vzala za své onoho večera.

Za večera Llorony.

Kapitola druhá

Současnost, Phoenix, Arizona

Sobota 29. února: skvělý den na umírání

Tichounce vklouzl do potemnělého domu a pozorně obhlédl prostor prázdné haly – vše, co viděl, vypadalo svítivě šedé. Výhodu proti majitelům domu mu poskytovaly nejmodernější brýle pro noční vidění, jaké se daly sehnat. Samozřejmě když nepočítáme skutečnost, že rodina, spící nahoře, neměla sebemenší tušení, že se jí v přízemí plíží vetřelec.

Od opasku vytáhl pistoli a v duchu si znovu prošel celý plán. Na jeho vypracování strávil roky, měsíce studoval všechny podrobnosti, týdny domácí ze skrytu sledoval. Všechno to směřovalo k jedinému okamžiku – k okamžiku, který právě nastal. Byl rozhodnut neponechat nic náhodě. Ti nahoře si musí vzít své tajemství s sebou do hrobu.

Našlápl na první schod a opatrně udělal další krok.

Jako prvního se musí zbavit manžela. Fyzicky silnější muž pro něj představoval větší nebezpečí, i když ženu, bránící dítě, taky nemohl podceňovat. Kromě toho jí tím dá možnost… výhodu poznat, co se má stát. Nedalo se to navíc udělat jinak, o to tu celou dobu šlo.

To ona si musí uvědomit, že platí za to, co udělala.

Doplížil se až na vrchol schodiště, zastavil se a pozorně naslouchal. Každý nerv se mu chvěl napětím.

Do chřípí mu vnikla vůně pudru a čistého prádla. Prakticky ve stejný okamžik si uvědomil, že z pokoje po levici slyší zvuk bušícího srdce. Na chvíli se zarazil, než mu došlo, že je to jedno z těch rodičovských udělátek, která se dávají malým dětem k postýlce, aby jim připomínaly matčin tep.

Pominul tuto novou skutečnost jako nepodstatnou. Má své plány. Plány A i plány B. To, co se má stát, je nevyhnutelné. Je jako anděl smrti – stejně jako on je hluchý k nářku. Slepý k slzám. Beze špetky milosrdenství.

Maskovaný tmou se protáhl do dětského pokoje a pustil se do práce.

O šest minut později pokračoval chodbou dál k ložnici rodičů. V ohbí levé ruky nesl jakýsi uzlíček.

Dveře byly mírně pootevřené, zřejmě pro případ, že by se dítě rozplakalo. Také to ale usnadňovalo přístup zvenčí dovnitř. Rodiče pokojně spali v obrovské manželské posteli, neměli nejmenší tušení o tom, co se v příštím okamžiku stane. Co se už stalo.

Zatlačil do dveří, aby se otevřely dokořán, a odkryl se mu pohled na celou postel.

Muž spal nalevo, žena napravo. On měl obličej obrácený ke stropu, ona ležela na boku, hlavy obou spočívaly na polštářích. Hrudníky se jim v nádeších a výdeších zvedaly a zase klesaly ve stejném rytmu.

Zvedl zbraň a palcem přepnul spínač na boku pistole. Na spícím těle se objevila drobná zářící tečka. Posunul zbraň tak, aby doputovala na místo, kde bušilo mužovo srdce.

Nastal čas uvést věci do pořádku.

Zlehounka stiskl spoušť.

Kapitola třetí

O dva dny později, pondělí 2. března

Sekce behaviorální analýzy, Aquia Commerce Center

Aquia, Virginie

Zvláštní agentka FBI Nina Guerrerová se zhroutila na volnou židli u černého laminátového stolu v kanceláři Gerarda Buxtona, což byl její dohlížející zvláštní agent, jak se oficiálně nazývala funkce velitelů samostatných oddělení. Okna rohové kanceláře ve druhém patře obchodního centra byla oslepena provazci deště, padajícími z nebe.

Šéf se zamračil. „Jdete pozdě.“

Mělo smysl mu vyprávět o řidičce, která zablokovala pravý jízdní pruh na 123. státní silnici, takže na dobrých osm set metrů zastavila veškerou dopravu? Popisovat mu, jak musela vylézt do té činy, aby pomohla ženě odtlačit její kouřící volkswagen brouk do odstavného pruhu? Postěžovat si mu na to, že tam musela tvrdnout, než se objevili virginští státní policajti, rozestavěli semafory a zavolali nepojízdné řidičce odtahovku?

„A taky jste mokrá,“ nakrčil Buxton nos. „Měla jste poruchu, když jste sem jela?“

„Ne, pane,“ zakroutila hlavou. Ani ji nenapadlo seznamovat ho se všemi podrobnostmi. „Zpozdila jsem se kvůli nehodě. Ale nehodě někoho jiného.“

„Tady, vemte si.“ Zvláštní agent doktor Jeffrey Wade, vedle něhož se usadila, jí podal zářivě bílý naškrobený kapesník. „Kape z vás na stůl.“

Wade, její mentor a nejzkušenější specialista na kriminální profilování, byl současně jediný člověk, o němž věděla, že u sebe vždycky nosí precizně vyžehlené plátěné kapesníky. Měl krátce po padesátce, možná tím ctil doby minulé. Nina každopádně jeho gesto ocenila.

Poděkovala Wadeovi úsměvem, vzala si od něj nabízený čtverec látky, otřela si jím velké kapky v nakrátko střižených vlasech a potom i stružky vody, jež jí pořád stékaly po tvářích.

Pohlédla přes stůl na dvojici zvláštních agentů – Kelly Breckovou a Jakea Kenta, kteří doplňovali jejich nově vytvořený tým do plného počtu. Brecková se vyznačovala mimořádnou inteligencí a současně zvláštním, tak trochu drzým chováním – zmírňovaným měkkým jižanským přízvukem –, kterým dokázala znovu a znovu překvapovat všechny, kdo ji neznali. Tato směsice kontrastujících vlastností jí často pomáhala v jednání se zločinci.

Kent – bývalý příslušník speciálních námořních jednotek SEAL – měl módně sestříhané pískové vlasy, ocelové svaly a na očích za všech okolností černé brýle, ať se to hodilo, nebo ne. Působil dojmem, že by bez problému mohl okamžitě nastoupit jak na bojiště, tak za řečnický pultík univerzitní auly.

Teprve když se Nina usadila na volné židli, všimla si, jak má velitel oddělení napjatou tvář. Za normálních okolností se na Buxtonově obličeji emoce prakticky neprojevovaly, tohoto rána ale seděl v čele stolu strnule, jako by spolkl pravítko. Pořád si sundával a zase nasazoval brýle a mnul si kořen nosu.

Před ním na stole ležely dvě úhledné složky plné dokumentů. Poklepal na ně dlouhými prsty. „Pokud je v tom vzorec, je to ten nejděsivější vzorec, s jakým jsem se kdy setkal.“

Všichni si vyměnili pohledy. Nina napjatě čekala na pokračování.

„ViCAP našel potenciální shodu se dvěma trojnásobnými vraždami, k nimž došlo v různých městech s naprosto přesným čtyřletým rozestupem,“ pokračoval Buxton. „Dostali jsme za úkol zjistit, zda spolu souvisejí, a pokud ano, budeme muset pomoct s vyšetřováním policii v arizonském Phoenixu.“

ViCAP je zkratkou slov Violent Criminal Apprehension Program, jde tedy o program evidence zatčených v souvislosti s násilnými trestnými činy; jednoduše řečeno jde o obrovskou databázi, z níž dokáže FBI vyčíst údaje o nejrůznějších zločinech, které vyšetřují policejní oddělení a další orgány na celém území Spojených států. Základem systému je shromažďování a analyzování informací o vyšetřovaných zločinech, což ve výsledku vytváří síť umožňující najít spojitosti mezi podobnými činy, k nimž došlo i ve velkých časových rozmezích a na různých místech. Nina pochopila, že v této síti právě teď uvízlo něco hodně špatného.

„Co o těch dvou případech víme?“ chtěl vědět Wade.

Nina vždycky obdivovala, jak tenhle veterán kriminálního profilování dokáže přepnout na nejvyšší rychlost. Právě teď otevíral klasický poznámkový blok, jemuž jako policajt ze staré školy dával přednost, a z šedých očí mu zářil živý zájem. Wade těžil jak ze svého doktorátu z psychologie, tak z několika desítek let strávených u FBI, díky nimž dokázal bleskově a správně vyhodnotit rozsah a charakter nevyřešených případů, které do SBA, tedy do Sekce behaviorální analýzy, přicházely z jiných policejních složek. Za tuto schopnost ale zaplatil vysokou cenu. To, že musel tolik let myslet stejně jako vrazi a jejich oběti, si na něm vybralo daň. Bylo tomu něco málo přes dva roky, kdy se Wadeova kariéra zadrhla a málem skončila. Jedno z jeho předchozích vyšetřování totiž skončilo smrtí mladé dívky, které nedokázal zabránit.

Místo odpovědi na Wadeovu otázku si Buxton znovu nasadil brýle a obrátil se k Breckové. Ta sáhla pod stůl po brašně z měkké kůže, v níž se skrýval její notebook. „Poslal jsem vám zašifrovaný soubor s fotografiemi z místa činu a dalšími informacemi,“ řekl jí. „Můžete nám to ukázat?“

Brecková, kterou do jejich týmu přidělili z oddělení kybernetické kriminality, nevycházela bez notebooku. V jejím pojetí působil spíše jako jakýsi umělý doplněk jejího organismu než vybavení používané k práci. Otevřela ho před sebou a za ucho si zastrčila dlouhý vlnitý pramen kaštanově rezavých vlasů. „Hodím to na velkou obrazovku,“ zamumlala. Z měkkého přízvuku se dal vyčíst její původ – pobřeží Georgie.

Nina se obrátila k velké ploché obrazovce na stěně, zatímco Buxton pokračoval: „Začneme s nejnovějším případem, ke kterému došlo předminulou noc ve Phoenixu,“ řekl. „Uprostřed noci tam byla ve svém domě povražděna celá rodina.“ Nadechl se. „Matka, otec a jejich novorozená dcera.“

Na monitoru se objevil obraz. Nina spatřila rozlehlou usedlost ve středomořském stylu, trůnící uprostřed zářivě zeleného trávníku a obklopenou vznešenými palmami. Na monitoru vzápětí naskočil druhý obrázek. Byl na něm muž oblečený pouze v boxerkách, ležící uprostřed široké manželské postele s hlavou bizarně zakloněnou k jejímu ozdobnému čelu. Nahou hruď mu pokrývala krev.

Na další fotografii bylo malé dítě. Na první pohled působilo dojmem, že spí v postýlce.

„Holčička byla udušená – nejsou patrná žádná zranění s výjimkou petechiálního krvácení, k němuž došlo v okamžiku, kdy ji vrah zabíjel.“ Buxton hlasitě polkl. „Byla teprve osm dní stará.“

Buxton pokynul Breckové a ta na monitoru kliknutím zobrazila další fotografii z místa činu.

Ve vaně ležela žena ve světle růžové noční košili. V pravici držela poloautomatickou pistoli a v pravém spánku byl patrný průstřel. Vypadala jako spousta obětí sebevražd, které Nina viděla, když ještě sloužila u místní policie. To bylo předtím, než se stala součástí Úřadu neboli FBI.

„Říkal jste přece, že to byla trojnásobná vražda,“ ozvala se Nina a v duchu pořád zpracovávala sérii snímků. „Ale podle mě to vypadá na to, že matka nejdřív zabila celou rodinu a pak se sama zastřelila.“

Buxtonovy tmavé oči se střetly s jejíma. „To je přesně to, co chtěl, abychom viděli.“

Až dosud mlčící Kent přišel s vlastní teorií. „Takže někdo vnikl do domu, všechny tam pozabíjel a potom naaranžoval jejich těla?“

V době, kdy Kent sloužil u námořnictva, nechal si Strýčkem Samem zaplatit vysokoškolské studium psychologie. A získaných znalostí úspěšně využíval při tajných operacích, bylo-li nutné vyslechnout vězně. Když se stal součástí Úřadu, netrvalo dlouho, sáhla po něm SBA a využila jeho zkušeností, získaných při boji proti nepřátelům země, k pronásledování šelem ohrožujících bezpečnost jejích občanů.

„Phoenixští detektivové to vyhodnotili úplně stejně,“ přikývl Buxton. „Podařilo se jim najít reziduální krevní stopy dole v hale domu. Vrah měl podle všeho rukavice a návleky na boty. Na odchodu si je ale sundal a přitom se rozstříkly kapičky krve.“

„Takže se na to předem připravil,“ konstatoval Kent.

„Krevní stopy v hale se shodovaly s krví otce a neexistuje žádné jiné vysvětlení, jak by se tam mohly dostat,“ souhlasil Buxton. „Otec zcela zjevně zemřel v posteli. Těžko by mohl s prostřeleným srdcem sejít dolů po schodech. To byla pro místní detektivy výzva, aby to tam pročmuchali ještě důkladněji a pokusili se najít další důkazy.“ Znovu kývnul na Breckovou a ta zobrazila další snímek. „A tohle tam našli.“

Nina se naklonila dopředu a přimhouřenýma očima pohlédla na monitor. Na dlaždičce na podlaze v předsíni byl sotva viditelný otisk boty. „Vypadá to jako monoprint.“

„Je to vytvořeno za pomoci elektrostatického náboje,“ vysvětlil Buxton. „Podle toho, jak mi to popisovali, položili phoenixští technici na rohožku u dveří polyesterovou fólii. Elektrostatickým nábojem z ní zvedli prach, který se na té fólii usadil. Potom ji obrátili a získali otisk boty.“

„Dobrá práce,“ přikývla Nina pochvalně.

„Fotku otisku poslali do policejní laboratoře,“ pokračoval ve vysvětlování Buxton. „Srovnali to s otisky bot v databázi a vypadlo jim z toho, že to byla běžecká bota Nike, o dvě čísla větší, než jaké nosil otec.“

Brecková zobrazila na monitoru vedle fotografie stopy z místa činu otisk podrážky z databáze. Až na míru opotřebení byly oba otisky stejné.

Buxton mezitím zvedl druhou složku. „A teď, v čem se to shoduje s případem, ke kterému došlo před čtyřmi roky v New Yorku,“ pronesl. „Místní policie tam řešila případ vraždy matky, otce a novorozené holčičky. Dojít k tomu mělo v jejich bytě. Mrtvoly byly narafičeny tak, že to vypadalo jako vražda a sebevražda. V tomto případě byli všichni otrávení oxidem uhelnatým. Otec a dítě leželi ve svých postelích, matka seděla v křesle v pokoji. Všechna okna byla zavřená a pod dveře byly zastrčeny ručníky.“

Brecková zavřela digitální složku dokumentů z Phoenixu a kliknutím otevřela obdobnou složku z New Yorku. Na monitoru se objevil obraz velkého čtyřpodlažního obytného domu.

„I tam se jim podařilo najít otisk boty, který tam nepatřil?“ ujišťovala se Nina.

„Ne jen tak lecjaké boty,“ přikývl Buxton. „Byla to bota stejné značky i velikosti jako v případu z Phoenixu. Stopy opotřebení se ale neshodují, což je pochopitelné. Jde o běžecké boty, a ty žádnému normálnímu běžci čtyři roky nevydrží. Než spáchal tu druhou vraždu, pořídil si nové.“

„Oba zločiny byly tedy nastrojeny tak, aby vypadaly jako dvojnásobná vražda a sebevražda,“ vzhlédl od svého notesu Wade. „Jsou tam ještě nějaké další podobnosti?“

„Ještě jedna.“ Buxton se odmlčel, aby si získal jejich pozornost, a pokračoval, teprve až se na něj upíraly všechny zraky v místnosti. „K vraždě v New Yorku došlo dvacátého devátého února.“

„Stejně jako ve Phoenixu.“ Nina se otočila k Wadeovi. „Proč by měl být přestupný rok tak důležitý?“

Wade odložil pero a začal vypočítávat na prstech. „Stejný typ obětí, stejný modus operandi – způsob smrti se sice liší, ale pokaždé se snažil obvinit matku.“

„Podle otisku stejná velikost a značka bot,“ doplnil ho Kent. „Stejné datum.“

„A ani v jednom případě nejsou na místě činu stopy po vloupání,“ přidala se i Brecková. „Vrah pokaždé vnikl do domu tak, že nikoho neprobudil, a současně tam pro policii nezanechal skoro žádný důkaz, že tam byl.“

Buxton přikývl. „Jsem ochotný souhlasit s tím, že ty dva případy souvisejí.“

„Takže teď další otázka: existuje takových případů víc?“ Wade to pronesl takovým způsobem, jako by jenom uvažoval nahlas. „Provedl už někdy v předchozích letech něco podobného… nějaké další vraždy maskované jako vražda a sebevražda?“

Nina se přidala se svou úvahou: „Jestli se mu ale podařilo své zločiny utajit, policie je už dál nevyšetřovala. Takže o nich nenajdeme žádné informace ve ViCAPu, protože policajti si mysleli, že pachatel je mrtvý. K jedné vraždě došlo na východním pobřeží, ke druhé na západním. Vrah mohl zabíjet kdekoliv jinde po celých Státech a jeho zločiny mohly být uzavřeny jako vraždy a sebevraždy. A nikoho nenapadlo hledat nějaký vzorec.“

„Takže rozpoznat, že tu máme sériového vraha, bylo prakticky nemožné,“ souhlasila Brecková. „Ten chlap je chytrý.“ Přejela prstem po obrazovce notebooku a Nina viděla, jak otevírá další okno. „Musíme se vrátit zpátky a projít všechny dvojnásobné vraždy a sebevraždy, ke kterým došlo dvacátého devátého února. Zkusím současně projet několik databází.“

„A co nepřestupné roky?“ napadlo Ninu. „Měli bychom projít i dvacáté osmé únory a první březny v nepřestupných letech.“

Buxton pokynul bradou k Breckové. „Rozšiřte vyhledávací parametry na týden před koncem února a týden po jeho konci.“

„Jak daleko do minulosti půjdeme?“ zeptala se Nina.

Buxton se zamyslel. „Začneme na dvaceti letech.“

„Spouštím to.“ Brecková stiskla několik kláves. O chvíli později se napřímila. „Mám další.“

Nina se k ní naklonila. „Kdy a kde?“

„San Diego, čtyři roky před New Yorkem.“ Brecková klikla na jedno z textových polí. „Uzavřeli to jako dvojnásobnou vraždu a sebevraždu.“ Pokračovala s očima upřenýma na obrazovku. „Matka, otec a novorozená dcera.“

„Mezi tím nic?“ zajímalo Kenta.

„Nada,“ odpověděla Brecková, stále přitom ale něco psala. „Počkejte, už se mi objevují další výsledky, tentokrát z jiných systémů. Starší případy, všechny v přestupných letech.“

Buxton se zamračil. „Můžete mi udělat chronologický seznam?“

„Bude to jenom chvil–, ach, to ne.“ Brecková nevěřícně vytřeštila oči.

„Co je?“ Nina nestíhala číst rychle se posunující text na obrazovce.

Brecková stále pohybovala kurzorem. „Začínám prvním případem. Došlo k němu před dvaceti lety ve Filadelfii, potom před šestnácti lety v Chicagu, před dvanácti v Houstonu, pak v San Diegu, New Yorku a teď ve Phoenixu.“

„Jste si jistá tím, že to začalo před dvaceti lety?“ zakroutil Buxton hlavou. „Dal jsem to jenom jako náhodně zvolený termín.“

Brecková začala upravovat parametry pro vyhledávání. „Zkusím dalších dvacet let před tím případem ve Filadelfii.“ O minutu později se obrátila k Buxtonovi. „Nejstarší případ, který jsem našla, se udál před osmadvaceti lety.“ Zbledla. „A nebudete věřit tomu, kde to začalo.“

Buxton zjevně neměl chuť hádat, jen na ni mlčky vyčkávavě hleděl.

„Ve Phoenixu,“ řekla Brecková. „Před dvaceti osmi lety došlo ve Phoenixu k dvojnásobné vraždě a jedné sebevraždě, oběťmi byli rodiče a jejich malá holčička. Další případ pak byl před čtyřiadvaceti lety v L. A.“

„A potom už byla na řadě ta Filadelfie před dvaceti lety?“ ujišťovala se Nina, že si zapamatovala správně časovou osu.

„Přesně tak,“ přikývla Brecková.

„Nevíme toho sice zatím moc,“ uvažoval Kent, „ale máme jasný vzorec. Vraždí jenom v ‚přestupné dny‘.“

„Možná ne.“ Wade si promnul čelist. „Možná zabíjí i v jiné dny, které jsou pro něj nějak významné.“ Otočil se k Breckové. „Můžete upravit vyhledávání pouze na typ případu, tedy bez data?“

Obočí jí vylétlo nahoru. „Chcete po mně, abych prošla všechny kombinace vražd a sebevražd za uplynulých třicet let?“

„Jenom takové, ve kterých jde o oba rodiče a jejich nedávno narozenou dceru. A taky musí být za pachatele považována matka,“ upřesnil Wade. „To by mělo počet výsledků výrazně snížit.“

Zatímco Brecková procházela databáze, Buxton se obrátil ke zbytku skupiny. „Dokud to všechno pořádně neprověříme, nemůžeme si být stoprocentně jistí, že ty případy spolu souvisejí. A taky nezapomínejte na to, že všechny už místní policajti vyšetřovali a měli dobrý důvod pro to, aby je uzavřeli.“

„To je pravda, ale taky víme, že náš chlap je opatrný,“ oponovala mu Nina. „A má s tím už spoustu zkušeností.“

Buxton pohlédl na Breckovou. „Nějaké další výsledky?“

„Bude to chvíli trvat,“ zamumlala se skloněnou hlavou a prsty stále pobíhajícími po klávesnici.

Obrátil se proto k Wadeovi. „Jaký profil byste vytvořil pro tento subjekt?“

Použil termín FBI – neznámý subjekt. To znamenalo jediné: byl přesvědčen, že mají co do činění se sériovým vrahem.

„Nejdříve bych si chtěl projít údaje o obětech a taky všechno, co víme o těch předchozích případech,“ prohlásil Wade. „Jedna věc je podle mě ale jistá už teď. Máme tu někoho, kdo opakovaně vyvražďuje celé rodiny, a to včetně těch nejnevinnějších – novorozenců.“

„Není to ale schizofrenik. Ty jeho sofistikované přípravy a pečlivé plánování dokazují, že přesně ví, co dělá,“ ozval se Kent, aby doplnil hrubé obrysy profilu neznámého zabijáka. „Z toho podle mě vyplývá jeden jasný závěr.“ Rozhlédl se po místnosti. „Náš subjekt je psychopat.“

Kapitola čtvrtá

O dvě hodiny později odstoupila Nina od bílé tabule pokrývající většinu stěny, aby si ji mohla prostudovat vcelku. „Proč každé čtyři roky?“ Zůstala stát s rukama v bok. „Proč zrovna v přestupné dny?“

Nikdo jí neodpověděl. Pod prsty Breckové klapala klávesnice, Kent chodil po místnosti sem a tam a Wade nakláněl hlavu stále víc na stranu, jak se jí snažil přes rameno také studovat materiály z místa činu, rozmístěné na tabuli. Buxton po poradě přešel na opačný konec místnosti, usadil se u stolu a pustil se do studia hlášení, zatímco muži a ženy z jeho týmu se zoufale snažili nalézt nějaký smysl v tom, co podle všeho žádný smysl nedávalo.

Fotografie držely na lesklém povrchu tabule díky kulatým magnetům. Celek pak připomínal podivný a znepokojivý obraz. Jednotlivé části vznikaly tak, že Nina shromažďovala útržky informací z policejních hlášení, pocházejících z celé země, a Brecková je tiskla a rozmisťovala na tabuli. Kent vymyslel systém barevných značek, dělaných zasucha stíratelnými fixy, které označovaly míru důvěryhodnosti jednotlivých informací u každého z podezřelých případů.

Brecková mezitím dokončila kontrolu všech dvojnásobných vražd kombinovaných se sebevraždou, k nimž došlo v jiných dnech a v nepřestupných rocích. Ukázalo se, že všechny podobné případy se od těch, jež je zajímaly, liší. Někdy existoval očitý svědek, jindy byla sebevražda potvrzena jiným způsobem – například analýzou rukopisu v dopise na rozloučenou nebo jiným způsobem. Když se tak podařilo vyloučit všechny nesouvisející události, zůstalo osm případů, jež se v průběhu osmadvaceti let odehrály v sedmi různých městech Spojených států.

Nina se nad těmi daty zamyslela. „Počkejte! Pokud vraždí co čtyři roky, a to po uplynulých osmadvacet let, jak to, že máme osm případů, a ne jenom sedm?“

„Máš tam logickou chybu,“ usmála se na ni Brecková. „Vycházíš z toho, že vydělíš-li dvacet osm čtyřmi, vyjde ti sedm. Musíš si ale uvědomit, že první případ se odehrál v roce nula. Takže těch sedm je v osmadvaceti letech po něm.“

Nina cítila, jak rudne.

„Zkusme se zamyslet nad tím, co známe,“ vysvobodil ji Wade z trapného okamžiku. „Když budeme uvažovat o obětech, najdeme nějaký společný vzorec?“

Kent přestal přecházet sem a tam. „Existují společné znaky. Vždy to byly relativně mladé páry s prvním dítětem, které se narodilo krátce předtím. V rozmezí od šesti týdnů do jednoho dne před vraždou.“

Wade přikývl. „Pokud jde o etnický původ a majetek, liší se od sebe, i když žádný z těch párů neměl hluboko do kapsy.“

„Všichni žili v metropolitních oblastech,“ doplnila ho Nina. „K žádné vraždě nedošlo na venkově. Ovšem pokud bychom si zakreslili místa, kde zavraždění bydleli, potřebovali bychom na to mapu celých Spojených států,“ pokračovala. „Dva poslední případy se odehrály v bytě na Manhattanu a ve velké usedlosti ve Phoenixu.“

„Pro svoje činy musí mít nějaký důvod,“ uvažoval Wade. „Jestli se nám ho podaří objevit, dostaneme se mnohem blíž k totožnosti toho chlapa.“

Kent postoupil o krok blíž k bílé tabuli. „Jsou to pro něho jen zástupné cíle.“

Nina nakrčila obočí. „A tím myslíš co?“

„Vybírá si oběti, které pro něj zastupují někoho nebo něco jiného. Vzhledem k tomu, jak různorodé to jsou případy, nejde ani o bydliště, rasu, výši příjmu, profesi, ani o náboženské vyznání.“

Nina pochopila, co tím Kent myslí. „Společné mají to, že se jim krátce předtím narodilo jejich první dítě. To pro něj musí něco znamenat.“

„Není to ale ledasjaké dítě,“ upozornil ji Kent. „Ve všech případech to byla holčička.“

Nina o tom chvíli uvažovala. „Takže náš pachatel má jasný a symbolický cíl. Od svého vzorce se nikdy neodchyluje, musí být výrazně mobilní a schopný si to důkladně naplánovat. Odkud zná své oběti? A pokud je nezná, jak si je vybírá?“

„Potřebujeme víc informací,“ ozvala se od notebooku Brecková.

„Takže budeme po policajtech chtít, aby znovu otevřeli pár už dávno ukončených případů,“ shrnul to Wade.

Kent si povzdechl. „No, rádi nás kvůli tomu mít nebudou.“

Nině bylo jasné, co tím myslí. Sama přišla k FBI od místní policie, takže dobře rozuměla averzi, již policisté chovají vůči federálům, když zpochybňují jejich vyšetřování a závěry. Policejní detektivové musí řešit mnohem víc vražd než agenti FBI, takže se v téhle oblasti považují za odborníky. Vnuklo jí to ale nápad.

„Když už mluvíme o tom, že k vraždám došlo v nejrůznějších místech,“ obrátila se k Breckové, „mohla bys z toho vytáhnout, jaký je vztah těch případů k největším americkým městům podle počtu obyvatel, samozřejmě s ohledem na to, jak se v uplynulých třiceti letech měnilo jejich pořadí?“

Ve tvářích Breckové se objevily dolíčky. „Máš štěstí, že zvládám víc věcí najednou.“

„Zajímalo by mě, jestli některé z těch měst s podezřelými případy ve své době nebylo v deseti největších,“ upřesnila svůj požadavek Nina.

„Máš pravdu,“ vzhlédla o okamžik později Brecková od notebooku. „Každé z míst činu bylo ve své době mezi deseti největšími městy ve Státech.“

„Zajímavé.“ Kent pohlédl na Ninu s uznáním. „Myslíš, že to u něj mohlo hrát roli při výběru lokalit?“

Nina trhla ramenem. „Když chceš spáchat zločin a ošidit policajty, radši si vybereš místo, kde mají plné ruce práce s vyšetřováním stovek vražd, než takové, kde je jich za rok jenom pár.“

„Takže jinak. Myslíš, že si vybíral místa, kde je vražda jenom položka ve statistice a policajti mají snahu případ uzavřít co nejrychleji, jen aby se už mohli zabývat dalším?“ ujišťoval se Kent.

Cítila povinnost se svých bývalých kolegů zastat. „Takhle jsem to úplně nemyslela. Detektivové, kteří vyšetřují vraždy ve velkých městech, jsou ale případy úplně zavalení. Na druhou stranu jsou vytrénovaní z vyšetřování stovek míst činu, takže vědí, po čem se mají dívat.“

„O to podivnější je, že se nechali převézt,“ ušklíbl se Kent.

„Možná se nechali převézt,“ odsekla mu Nina. „Ještě nemáme nic potvrzeno.“

Kent potřásl hlavou. „Ty případy mají až moc společných rysů na to, aby to byla náhoda.“

„Na náhody nevěřím,“ vstoupil jim do řeči Buxton a vstal od stolu, odkud je zjevně po celou dobu pozorně poslouchal. „Budeme k tomu přistupovat jako k sériovým vraždám, dokud se nepřesvědčíme o opaku.“ Přešel přes místnost k Wadeovi. „Jak na tom jste s profilem teď?“

Wade pokynul ke Kentovi. „Souhlasím s Kentovým hodnocením, že půjde o psychopata.“

Nina se v psychologii vyznala dost na to, aby mohla klást nebezpečné otázky. „Nejsem žádný psycholog,“ ozvala se, „i když s nimi dělám v partě. Ale proč by to měl být psychopat, a ne sociopat?“

„O tom se hodně diskutuje,“ pustil se Wade do přednášky. „Já to vidím takhle: psychopatem se narodíš, sociopatem se staneš.“ Když Nina udiveně zvedla obočí, pokračoval: „Termín psychopatie upadl v nemilost, i když třeba my dva s Kentem ho občas pořád používáme. Dneska se mluví o disociální poruše osobnosti. Když to zjednoduším, člověk trpící touto poruchou není propojen s okolním světem stejným způsobem jako my. Jemu je úplně jedno, jestli někomu ublíží, hlavně když dosáhne toho, oč mu jde. Takový člověk necítí stejně jako ostatní, přestože se naučí napodobovat emoce, aby se zdálo, že je empatický a že má se svým okolím soucit. Dělá to proto, že je to pro něj užitečné.“

Ninu to fascinovalo. „Dokáže tedy napodobovat pocity, které vůbec nemá?“

„Přesně tak.“ Wade byl zjevně ve svém živlu. „Protože to jsou velmi často lidé s dobrým vzděláním a zaměstnáním, naučí se dobře fungovat ve světě lidí, kteří tyto pocity mají. Nejsou to žádní blázni, snadno se přizpůsobují svému okolí a splývají s ním.“

Od počítače se odtrhla i Brecková, kterou téma evidentně také zaujalo. „Pokud je pocity jiných lidí nezajímají, proč se je snaží napodobovat?“

Wade pokrčil rameny. „Dosahují svých cílů tím, že s ostatními manipulují.“

„To je taky jeden z důvodů, proč lidi s disociální poruchou neodhalí detektor lži, ať si lžou, jak chtějí,“ vmísil se do hovoru Kent. „Jejich autonomní nervové systémy fungují jinak. To už bylo naprosto nezvratně dokázáno medicínskými testy. Neprojevuje se u nich ani stres v situacích, kdy většina lidí cítí strach nebo vztek.“

„Polygrafy, tedy detektory lži, pracují na systému měření autonomních reakcí organismu,“ vzal si opět slovo Wade. „Většinu lidí stresuje, když lžou a podvádějí, zvláště když odhalením mohou hodně ztratit, například u policejního výslechu. Z jejich autonomních reakcí jsou tedy patrné známky stresu, které nemůžou nijak skrýt. Když ale sedí u polygrafu člověk, který žádné takové reakce nemá, přístroj pochopitelně nemůže nic zaznamenat.“

Nina zvažovala, jak se to může projevit v praxi. „Když namířím pistoli na někoho s takovou poruchou –“

„Tak naprosto klidně a bez emocí udělá to nejlepší, co se udělat dá, aby se s tou situací vypořádal,“ skočil jí do řeči Kent. „I když mu jde o život, nikdy ho neochromí hrůza, zůstává nad věcí. Zastavíš takového člověka na hranicích, on má v autě třeba sto kilo koksu, ale bude ti klidně odpovídat na všechny otázky, nebude se potit, nebude koktat… prostě nebude na něm vidět nic, co by vzbudilo tvoje podezření.“

„Kurva,“ ulevila si Brecková. „Studenej jak sklep na brambory v červenci.“

Než si znovu vzal slovo, Kent se pobaveně usmál barvitému příměru své kolegyně. „Na první pohled se tihle lidé zdají být úplně normální. Testy lidí s disociální poruchou ale dokázaly, že proces myšlení u nich probíhá jinak. Ta část prefrontální mozkové kůry, která má souvislost s empatií, se u nich vůbec ‚nerozsvítí‘. A ani amygdala u nich nereaguje tak jako u jiných lidí, u kterých by ‚troubila na poplach‘.“

„Tak jo,“ přikývla Nina. „A jak nám to všechno pomůže?“

Wade okamžitě zareagoval. „Protože víme, že už to dělá skoro třicet let, musí mu být skoro padesát, ne-li šedesát roků. Jeho oběti jsou všech ras, a tady si zatím nejsem úplně jistý, co z toho plyne.“ Na okamžik se odmlčel. „Protože se mu tak dlouho daří úspěšně ty zločiny tajit, dá se předpokládat, že bude velmi inteligentní. Dále je schopný si připravit předem velmi složitý a detailní plán a dodržet ho, takže nepodléhá okamžitým impulzům, což spousta lidí s disociální poruchou nedokáže.“

„Takže psychouš, který se dokáže ovládat.“ Nina se na Wadea cynicky zazubila.

„Pravděpodobné tedy je, že má dobré pracovní postavení,“ nenechal se rozhodit Wade. „Nejspíš něco s prodejem. A úspěšný je proto, že dokáže své klienty nebo zákazníky přesvědčit ke koupi.“

„Co takhle cesťák?“ navrhl Buxton. „To by vysvětlovalo, proč má oběti po celých Státech…“

„Je to možné,“ zamyslel se Wade. „Ale na druhou stranu, když vraždí jenom jednou za čtyři roky, může si to klidně naplánovat a vybrat si na tu dobu dovolenou. A odjet si, kam bude chtít. Ale údaje ze zaměstnání nám můžou hodně pomoct, až ho budeme jednou prověřovat. Bude nás zajímat každý chlápek, co si pravidelně koncem února co čtyři roky bere dovolenou.“

„Dotaz!“ ozvala se Brecková. „Pořád mluvíte, jako by subjekt byl muž. Proč si myslíte, že to není ženská?“

„Určitě by se našla spousta sériových vražedkyň.“ Wadeovo šedé obočí se svraštilo. „Ale věda je věda. Většina žen, co spáchají několikanásobnou vraždu, se zaměřuje na lidi, které zná nebo o které se dokonce stará. A pokud už se zaměří na lidi ‚zvenčí‘, nesledují své oběti předem a nevloupávají se jim do domu.“ Zkřížil si ruce na prsou. „Jsem si prakticky jistý, že je to chlap.“

„Co dalšího by nám pomohlo zúžit pátrání?“ zajímalo Buxtona.

„Když byl ještě dítě, vzhledem k disociální poruše neměl vyvinutou tu sebekontrolu, jakou má dneska,“ odpověděl Wade. „Takže bychom v jeho osobní historii našli určitě příklady násilného chování vůči okolí. Jistě napadal každého, koho považoval za hrozbu, nebo každého, kdo se dostal mezi něj a jeho cíl. Nejspíš chodil za školu, kradl, měl problémy, zakládal požáry nebo se o ně aspoň hodně zajímal.“

Nině se vybavilo, co už kdesi před lety četla o sériových vrazích. „A co noční pomočování a týrání zvířat?“

„Vidím, že jste si nastudovala Macdonaldovu triádu sériového vraha,“ zasmál se Wade. „Ano, podle téhle hypotézy patří do ranných projevů budoucích sériových vrahů hostilita ke zvířatům, fascinace ohněm a noční pomočování. Nepřekvapilo by mě, kdyby se všechny tři problémy projevily i v dětství našeho podezřelého.“ Pohlédl na Kenta. „Chcete něco doplnit?“

Kent zavrtěl hlavou. „V tuhle chvíli se asi profilováním nic dalšího zjistit nedá,“ odpověděl. „Ale pomůže nám to snížit počet podezřelých, až budeme mít v ruce nějaký seznam.“

Nina se rozhodla vrátit k nejpodivnější části té rovnice o mnoha neznámých. „Jaký význam má to, že vraždí jednou za čtyři roky, vždycky v přestupný den?“

„To je unikátní vzorec,“ přikývl Wade. „S tím jsem se ještě nikdy nesetkal.“

Brecková mávla rukou k počítači. „Už jsem zkusila prověřit spojitosti s číslem čtyři. V historii je pro ně spousta odkazů. Čtyři roční doby, čtyři základní živly, čtyři směry na růžici kompasu –“

„Čtyři jezdci Apokalypsy,“ doplnila ji Nina.

Brecková se ušklíbla. „I tohle jsem našla.“

Kent mezitím došel k bílé tabuli a postupně poklepával prstem na jednotlivá místa, v nichž došlo k vraždám. „Pokud skutečně vraždí jenom dvacátého devátého února, nevzal si vlastně mezi dvěma vraždami ještě ani jednou volno.“

„Teď vám nerozumím,“ podivil se Buxton. „Mezi jednotlivými případy je přece spousta času.“

„Zaútočí pokaždé v přestupný den,“ vysvětloval Kent. „Pokud všechny ty případy, které jsme našli, jsou skutečně jeho, nevynechal ještě ani jeden.“

Po chvíli ticha navázal na Kenta Wade. „Víme jistě, že minimálně ve dvou případech se na místě našly stejné otisky bot. Moc rád bych si na vlastní oči prohlédl poslední místo činu. Dostal bych tak lepší představu o tom, s čím se tu musíme vypořádat.“

„Z nějakého důvodu zaútočil už podruhé ve Phoenixu,“ upozornila Brecková. „Je to místo, kde došlo k nejstaršímu a také nejnovějšímu případu – samozřejmě jestli je pravda, že ta vražda před osmadvaceti lety byla skutečně první v sérii.“

„Proč se asi vracel zase na začátek?“ uvažovala Nina nahlas.

Wade se obrátil na Buxtona. „Chtěl bych se tam zajet podívat. Okamžitě, nebo radši ještě dřív.“

Buxton se krátce zamračil. „Na zítřek máme naplánovanou simulaci ozbrojeného zásahu v Hoganově ulici.“

Jejich velitel naplánoval tuto simulaci jako poslední bod celého výcviku, po němž měla být skupina, sestavená před čtyřmi měsíci, připravena k nasazení. Wade a Kent byli odborníci na analyzování z SBA, Breckovou k jednotce stáhli z oddělení kybernetické kriminality a Nina původně sloužila na kriminálním oddělení policie v hlavním městě.

Šlo tedy o agenty s vysokou specializací v odlišných oblastech vyšetřovací mašinérie, kteří spolu normálně nepřicházeli do styku. Buxtonovi se ale podařilo přesvědčit vedení Úřadu o smysluplnosti samostatné hybridní jednotky. Nově vytvořený tým měl podle jeho představ působit spíš přímo v terénu při vyšetřování konkrétních případů, ne provádět analýzy ze „zázemí“, tedy z kanceláří SBA. Pokud by jednotka fungovala dobře, mohly by její příklad následovat obdobné jednotky po celé zemi. Selhání by ovšem zřejmě znamenalo i konec Buxtonovy slibné kariéry.

„No dobře,“ povzdechl si Buxton, „nechám tu simulaci přesunout na víkend.“

Brecková už mezitím otevírala na displeji notebooku další okno. „Do Phoenixu moc komerčních linek přímo nelítá,“ oznámila a zuřivě klikala myší. „A všechno je obsazeno. Zkusím najít nějaké spojení s jedním dvěma přestupy.“

Nina čekání nenáviděla. Ještě méně měla ráda mezipřistání. Loupla očima po šéfovi. „Vzhledem k závažnosti případů, nedalo by se to udělat… nějak jinak?“

„Profilovači z SBA lítají komerčními linkami,“ odrazil Buxton její pokus.

„My přece nejsme žádní profilovači.“ Nina rukou opsala oblouk, do něhož zahrnula všechny členy skupiny. „Jsme nový hybridní tým v pilotním programu.“

Buxton podle všeho jen taktak přemáhal úsměv. „Netlačte na pilu, agentko Guerrerová.“

Kapitola pátá

Bytový komplex Hermosa Vista

Springfield, Virginie

Cesta domů do jejího bytu ve Springfieldu Nině normálně iza špičky zabrala takových pětačtyřicet minut. Tentokrát jí to ale kvůli přívalovému dešti trvalo dvakrát tak dlouho. Když se vyšplhala do čtvrtého patra, stihla si sotva sundat promáčenou pláštěnku, aozvalo se zaklepání na dveře. Ztěžka si povzdechla – byla si prakticky jistá, že je to její obvyklá návštěvnice Bianca Babbageová. Dospívající dívka byla vpěstounské péči sousedů zvedlejšího bytu aměla přízračnou schopnost vytušit naprosto přesně okamžik, kdy se Nina vrátila domů. Podívala se ven špehýrkou aotevřela Biance, nesoucí vruce dezertní talířek skusem dortu.

„Podařilo se mi to pro tebe zachránit ze svý narozeninový oslavy.“ Bianca se ohlédla za sebe apak se znovu otočila kNině. „Musela jsem to schovat před tou vlčí smečkou, jinak by na tebe nic nezbylo.“

Bianca na mladší děti, které měli pan apaní Gomezovi rovněž vpěstounské péči, často nadávala, Ninu tím ale neoklamala. Pravdou bylo, že Gomezovi svůj prázdný byt naplnili dětmi, které potřebovaly láskyplný domov, takže tam občas nebylo khnutí. Bianca se proto čas od času uNiny stavila, aby si oddechla, nikdy ale nezůstala příliš dlouho. Nina chovala podezření, že Bianca právě po téhle směsici chaosu aštěstí, které domovu dodávají veselé dětské hlásky, skrytě touží.

„Feliz cumpleaños,“ pronesla Nina. Věděla, že Bianca – která nebyla hispánského původu – se španělsky učí zjediného důvodu: aby rozuměla tomu, očem se její pěstouni mezi sebou baví. Děvče totiž mělo ve zvyku strkat svůj piercingem ozdobený nos do záležitostí druhých.

„Gracias,“ poděkovala Bianca za přání knarozeninám. „Od dnešního večera jsem oficiálně ztrouby venku! Teda jako hotová.“

Nina chápala, co tím dívka chce říct. Bianca totiž právě oslavila osmnácté narozeniny, což znamenalo, že nadále není dítětem, okteré se starají pěstouni. Už nepodléhá státní péči, je volná, může se vydat do světa svou vlastní cestou. Apřípadně přitom sama ipohořet.

Nina otevřela náruč dokořán ačekala. Dobře věděla, jak jsou děti zdětských domovů, které zažily týrání, obezřetné vůči objetím. Znala to zvlastní zkušenosti aBianca byla jedním zmála lidí, jimž Nina dovolila vstoupit do svého osobního prostoru.

Po okamžiku váhání Bianca překročila práh avklouzla jí do náruče, balancujíc přitom sdortem na talířku vjedné ruce. Když Nina cítila, jak se kní dívčino křehké tělo tiskne, vzpomněla si na jejich první setkání před čtyřmi roky. To ještě pracovala jako policistka na oddělení vokresu Fairfax.

Bianca tehdy utekla od jiné pěstounské rodiny aNina strávila většinu směny tím, že se ji pokoušela najít. Bianca měla IQ hodně nad 160, což zní dělalo vděčný objekt šikany ze strany spolužáků. Byla drobná aslabá, svým trapičům se nedokázala bránit, stejně jako neuměla čelit nejrůznějším dalším způsobům zneužívání. Nina sice nebyla žádný génius, stačilo jí ale podívat se na temné kruhy pod Biančinýma očima ana modřiny ukryté pod lemy rukávů na hubených pažích, aby vše pochopila. Okamžitě si vzpomněla na malou Caitlin apocítila potřebu Bianku ochránit. Sama si protrpěla své, očemž svědčily jizvy křižující její záda. Byla proto pevně rozhodnutá nikdy nedovolit, aby si něčím takovým procházelo jiné dítě.

Nina pustila Bianku zněžného objetí achystala se zrovna zavřít dveře, když tu se ztěch vedlejších vynořila paní Gomezová. Kolem nohou se jí motaly tři malé postavičky.

„Stím si nedělejte hlavu,“ bránila se Nina. „Já si na narozeniny moc nepotrpím.“

Table of Contents

Kapitola první

Kapitola druhá

Kapitola třetí

Kapitola čtvrtá

Kapitola pátá