Upozornění pro čtenáře a uživatele této knihy
Všechna práva vyhrazena. Žádná část této tištěné či elektronické knihy nesmí být reprodukována ani šířena v papírové, elektronické či jiné podobě bez předchozího písemného souhlasu nakladatele. Neoprávněné užití této knihy bude trestně stíháno.

Claudine Monteil

MILENCI SVOBODY

Z francouzského originálu Les amants de la liberté,
vydaného nakladatelstvím Calmann-Lévy
v Paříži v roce 1999,
přeložila Hana Davidová.

Vydala GRADA Publishing, a. s.,
pod značkou METAFORA v Praze roku 2020
jako svou 7638. publikaci.

Redakce Sára Töröková
Korektura Soňa Svobodová
Technická redakce Hana D. Benešová
Sazba Netopejr®
Formát ePub Štěpán Böhm
Tisk a vazba Finidr, s. r. o., Český Těšín

První vydání, Praha 2020

GRADA Publishing, a. s.,
U Průhonu 22, 170 00 Praha 7
www.grada.cz, www.metafora.cz

Les amants de la liberté
by Claudine Monteil © Calmann-Lévy, 1999
Translation © Hana Davidová, 2019
Czech edition © Grada Publishing, a. s., 2020

All rights reserved

ISBN 978-80-7625-430-5 (ePub)
ISBN 978-80-7625-429-9 (pdf)
ISBN 978-80-7625-062-8 (print)

Žili bez předsudků. Milovali bez závazků. Navždy změnili svět.

Navýsost svobodný milostný vztah Jeana-Paula Sartra a Simone de Beauvoir ve své době provokoval. Jejich myšlenky revoltovaly proti jakémukoli bezpráví a nesvobodě. Dnes sice patří k nejvýznamnějším myslitelům 20. století, ale kdysi byli také zranitelnými lidmi z masa a krve, kteří měli své touhy, bolesti i špatné stránky.

A patřili k sobě.

Cet ouvrage, publié dans le cadre du Programme d‘aide
à la publication F. X. Šalda, a bénéficié de la collaboration
de l‘Institut français de Prague.

Tato kniha vychází za pomoci programu
na podporu publikační činnosti F. X. Šalda
Francouzského institutu v Praze.

Annick, Carol, Cecelii, Chantal, Michelovi,
Monique, Sandro, Thérèse, Victorovi a Yolandě,
kteří zahrnovali Hélène de Beauvoir
a Lionela de Rouleta svou přízní a láskou;

Hélène Benbarukové, Rebecce Chalkerové,
Emmanuelle Escalové, Liliane Lazarové,
Philippu Legrandovi, Michèle Mazierové,
Patricku Pommierovi, Jacqueline Reyové, Judith
a Normanovi Steinovým a Anne Zelensky.

Na památku Françoise Montangonové,
jejíž radostný život ukončila
ve třiceti pěti letech nemoc.

Předmluva

Tato kniha je volně inspirovaná životem Simone de Beauvoir a Jeana-Paula Sartra.

Mé nejsrdečnější díky patří Hélène de Beauvoir. Mnohé části této knihy vznikly na základě hovorů při našich setkáních během uplynulých pětadvaceti let, nejčastěji ve společnosti jejího, dnes již zesnulého, manžela Lionela de Rouleta.

Za mnohé tato kniha samozřejmě vděčí rozhovorům, které jsem vedla se Simone de Beauvoir v průběhu posledních šestnácti let jejího života. Společně jsme prožívaly významné období boje za práva žen ve Francii. Její komentáře k doktorandské práci, kterou jsem věnovala jejímu dílu a angažovanosti, mi byly velkým přínosem.

Mé poděkování patří také Yolandě Astaritě Pattersonové a Liliane Lazarové, respektive předsedkyni a generální tajemnici Společnosti Simone de Beauvoir, za jejich pomoc při mé badatelské práci. Velmi cenné pro mě byly i připomínky historiček Claire Mouradianové a Françoise Thomové, které se specializují na dějiny 20. století a období studené války. Isabelle Stalová mi poskytla svůj kritický náhled na filozofické dílo Jeana-Paula Sartra. Rebecca Chalkerová a Cecilia Yoderová mě podporovaly a povzbuzovaly. Patrick Pommier byl tak laskav a text knihy před publikováním pečlivě přečetl. Pomoc všech byla neocenitelná.

Čtenářky a čtenáři, kteří by si rádi doplnili informace týkající se obou spisovatelů, mohou čerpat z bibliografického přehledu na konci knihy, který není úplným výčtem knih na dané téma. Jednotlivé svazky Pamětí Simone de Beauvoir jsou nevyčerpatelným zdrojem informací a úvah týkajících se života této dvojice a historie 20. století.

Claudine Monteil

Úvod

Domovní dveře se s tlumeným klapnutím zavřely. Na Paříž se snášel jemný déšť. Byl chladný dubnový den. Simone de Beauvoir se zachumlala do béžového pláště a drobnými krůčky sešla po rue Schoelcher směrem k bulváru Raspail. Náhlý poryv větru vířící prach a pyl ji zastihl uprostřed křižovatky s rue Vavin, u místa, kde v bytě nad kavárnou Rotonde před sedmdesáti sedmi lety přišla na svět. Na chodníku zpomalila a podívala se na hodinky. Nepřichází v úvahu dorazit na schůzku se zpožděním. Dochvilnost byla už od dětství jednou z jejích hlavních starostí. Sebemenší zdržení v ní vyvolávalo úzkost.

Měla dost času na to, udělat si zacházku. Zamířila k bulváru Edgar-Quinet, prošla kolem zdi montparnasského hřbitova a hlavní branou vstoupila do oázy ticha. Vpravo se nacházelo skromné a prostě upravené místo posledního odpočinku jejího druha.

Vítr zesílil a rozehnal mračna. Nad levým břehem Seiny se objevil pruh projasněné oblohy. Cestičkami zvolna procházeli návštěvníci hřbitova. Zahradníci a zřízenci si hleděli své práce. O její přítomnost se nikdo nezajímal. U hrobu, který pro ni tolik znamenal, se neocitla sama: fotografovali se tu Japonci s knihou v ruce, opodál diskutovala skupinka mladých lidí. Žádný z návštěvníků ji nepoznal. Nepozorovaně přišla až k nim a posadila se na lavičku před hrobem, první kapky přeháňky jí vůbec nevadily.

Pohroužila se do svých myšlenek.

Od 15. dubna roku 1980, kdy Sartre odešel a nechal ji tu samotnou napospas jejímu smutku, uběhlo už pět let. Na náhrobku je spisovatelovo jméno vyvedeno černým písmem. Pod ním zeje prázdné místo. Jednoho dne možná ke jménu muže, se kterým prožila jedenapadesát let života, přibude i její jméno.

Teď už byla na repliky sama, jejich věčný dialog se stal monologem. Měla velkou chuť mu něco říct, ale raději ještě chvíli počkala, pozorovala návštěvníky, poslouchala jejich komentáře. Jedna mladá žena ji poznala. Ozval se šepot, skupinka se vzdálila a nechala ji v klidu s jejími vzpomínkami.

Konečně s ním osaměla. „Ale stejně jsme měli krásný život,“ řekla si, když ji sluneční paprsek zahřál na tváři.

Čas pokročil.

Opatrně se opřela o postranní područku lavičky, zvedla se a pomalou chůzí se vydala na oběd do restaurace La Coupole.

První kapitola
Setkání

Století zapomíná na svá zranění, jakkoli se zdála být smrtelná. Vroce 1905 byla Francie zmítána jednou ztěch vážných krizí, které zemi nadobro poznamenaly. Od roku 1879, kdy se kmoci dostali laičtí republikáni, začala ve společnosti zotavující se ze střetů kolem Dreyfusovy aféry povolovat pouta mezi církví astátem. Zboje vyšla vítězně církev. Napoleonský konkordát stanovil katolictví „náboženstvím většiny Francouzů“. Dekret byl zrušen novým zákonem, který se spokojil stím, že věřícím zaručil svobodu shromažďování, svobodu slova adůstojnost. Byla to drahá svoboda. Tradiční pouta mezi církví astátem při té příležitosti slavnostně vzala za své. Církev tím ztrácela symbolické imateriální výhody avliv, kterými až dosud oplývala.

Francie byla otřesena, katolíci odolávali, množily se střety. VBretani se věřící chopili zbraní; vBaskicku ke vchodům do kostelů přivazovali medvědy. Farníci drželi přes noc stráže ve zvonicích. Jak země ztéto krize vybředne? Je právě svědkem zhroucení církve?

Jean-Paul Sartre se narodil 21. června 1905, vdobě největších sporů. Jeho otec Jean-Baptiste Sartre snil ovzdálených obzorech. Absolvoval vojenskou námořní školu, stal se důstojníkem, cestoval, oženil se sAnne-Marie Schweitzerovou aměl sní jednoho, ataké jediného potomka. Pak, oslaben horečkami achorobami, kterými se ve vzdálených končinách nakazil, smutně oslavil své dvaatřicáté narozeniny apo dlouhé agonii zemřel vnáruči své mladé ženy. Měl, jak později napíše jeho syn, „správný smysl pro to, umřít mladý“.

Sartre tím nikterak netrpěl. Ve své autobiografii neprojevuje žádnou ze známek smutku, které by se usirotka daly očekávat. Naopak, vyjadřuje radost nad tím, že zůstal smatkou sám.

„Smrt Jeana-Baptisty byla nejvýznamnější událostí vmém životě: matce vrátila okovy amně dala svobodu.“1

Když spisovatel mluví osvém otci, vždy užívá jen křestní jméno Jean-Baptiste. Malý Jean-Paul na toho cizího pána, který mu dal život, zapomněl aobrátil se kbezprostřednějšímu otcovskému obrazu, kmuži smohutným vousem, jímž připomínal Victora Huga, ke svému dědovi Charlesi Schweitzerovi.

Starý pán pocházel zalsaské protestantské rodiny, kterou proslavil jeho bratr, prastrýc Jeana-Paula: spisovatel se stím vypořádal jedním tahem pera, připomínajícím škrábnutí, když napsal, že doktor Albert Schweitzer „dá nakonec přednost africkým končinám, aby se staral onemocné domorodce“. Albert Schweitzer založil nemocnici vgabonském Lambaréné. Vedle chirurgické kliniky, kde zachránil nespočet životů, vybudoval farář Schweitzer izařízení pro lidi stižené leprou. Nobelovu cenu míru získá vroce 1952, dvanáct let předtím, než bude Nobelova cena, tentokrát za literaturu, udělena ijeho prasynovci.

Svého času malého Jeana-Paula tato slavná osobnost vrodině nijak nezajímala. Stal se dědečkovým „zázrakem“ aútěchou maminky, krásné Anne-Marie. Rodině vládl svými úsměvy, živým duchem ašibalstvím, nad nimiž dospělí jen žasli.

***

Tři roky po Sartrovi, sotva se Francie vzpamatovala ze sporů ohledně církevní odluky, se 9. ledna 1908 ve čtyři hodiny ráno vpokoji sbílým nábytkem aokny svýhledem na bulvár Raspail narodila Simone de Beauvoir. Rodina Beauvoirových bydlela nad kavárnou Rotonde na rohu bulváru Raspail abulváru Montparnasse. Tehdy byla tato křižovatka místem setkávání pařížských umělců aherců.

Otec se zadíval na novorozeně. Takové zklamání! Tolik doufal, že se narodí chlapeček. Abyla to holčička. Moc hezká, to se muselo nechat – shnědými vlásky as živýma modrýma očima.

Advokát soudního dvora Georges Beauvoir pocházel zBurgundska, zaristokratické rodiny. Na porcelánovém servisu zmanufaktury vSèvres, vyrobeném pro Napoleona I., je portrét jednoho zjeho předků, Bertranda de Beauvoir, spolubojovníka vojevůdce du Guesclina. Jeden zBeauvoirů skončil za revoluce na popravišti. Pak už vrodině, jak říkala sama Simone, žádní „snobové se šlechtickým přídomkem“ nebyli.

Přestože měl Georges Beauvoir šlechtické aburžoazní kořeny, bohatý nebyl. Použil svého šarmu ahumoru, aby zapůsobil na Françoise Wantelleovou, rodačku zVerdunu, města, kde se seznámili. Když vešel do salonu rodičů své budoucí ženy, našel tam skupinku mlčenlivých dívek, které seděly jedna vedle druhé podél zdi avyšívaly. Veselý auvolněný mladík se jich škádlivě zeptal:

„To si, slečny, vždycky sedáte takhle pěkně dokola?“

Po nekonvenčním úvodu se začal Georges dvořit mladé Françoise. Uměl skládat poklony azapůsobit sladkými slovy. Byl to okouzlující muž, který snil, že svůj život zasvětí divadlu. Simonina matka díky němu pozná něhu, hru lásky asoužití sčlověkem, který životem nikdy úplně nezmoudří.

Georges aFrançoise Beauvoirovi společně sbabičkou aslužebnou Louisou vytvářeli Simone láskyplné zázemí. Každé zazlobení, každý nový objev živého apředčasně vyspělého dítěte vrodině vyvolávaly nekončící komentáře. Strýcové ibratranci si opakovali její slova šeptem, zčehož vytušila obdiv. Smích, mondénní hostiny, při nichž se na jemné ubrusy prostíralo parádní nádobí isvícny, elegantní róby dam, to byl její první obraz světa. Zdálo se, že ho žádná nepřízeň nemůže zhatit.

První světová válka dosud nezničila domovy anerozložila společnost.

***

Rok 1910 byl ještě bezstarostný, ikdyž Alsasko aLotrinsko žily pod německou vládou, očemž se donekonečna diskutovalo. Sartrovi bylo pět let, Simone de Beauvoir dva roky. Předčasnou rozumovou vyzrálostí si stačili podmanit všechny kolem.

Uobou už vraném dětství propukla stejná vášeň: četba. Nejlépe to vyjádří Jean-Paul:

„Život jsem začal tak, jak ho bezpochyby izakončím: uprostřed knih.“2

Chlapec, jemuž všichni blízcí říkali „Poulou“, začal velmi záhy smáčet pero vkalamáři, opájet se vůní papíru apijáků, otevírat sešity avymýšlet příběhy. Psal rychleji, než dýchal, aměl za to, že roste pro slávu. Alespoň tomu věřil. Dožene ho ale vlastní fyzická schránka apředstaví mu ijiný příběh, odost krutější.

První světová válka se stala obávaným konkurentem: ukrátila ho opozornost blízkých. Už nebyl zázračným dítětem. Malí váleční sirotci si teď zasloužili stejné ohledy jako on. Sartre se stím vypořádal zbraněmi, které mu budou vlastní po zbytek života: četbou apsaním. VArcachonu, kde pobýval na začátku války, apak vPaříži, obklopen svazky oBuffalo Billovi aNicku Carterovi, se snažil na válku zapomenout. Žil tu se svou matkou atoto období popisuje jako nejšťastnější roky svého života. Byli smaminkou stále spolu atvořili první zté pozoruhodné série dvojic, které budou pro jeho život typické: „Nazývala mě svým galantním rytířem amužíčkem, já jsem jí říkal úplně všechno.“3

„Mužíček“ to ještě netuší, ale tahle přezdívka ho bude provázet až do konce života.

***

ISimone měla svým způsobem vyvolené dětství. Bystrý duch jí umožňoval, pokud to pravidla slušnosti varistokratické rodině dovolovala, vést chlapecký život. Byla to snad odpověď na tajné přání otce dvou dcer, který si tolik přál dědice? Přesto spojenectví neuzavřela sním, ale smladší sestrou, která bude po celý život její chráněnkyní.

„Nikdo nemá nejmenší tušení, jak těžké je být mladší sestrou,“ říkávala ráda Hélène de Beauvoir.

Hélène, přezdívaná Poupette čili Panenka, byla její společnicí při dětských hrách ijejí první žačkou. Na rozdíl od Sartra, časně osiřelého jedináčka, vázaného na matku výjimečnou láskou aponořeného do snů osamělého děcka, si mohla Simone vychutnávat jinou radost: vyučování.

Hry se staly dobrou příležitostí ktomu, odhalovat Poupette svět. Hrály si spolu na Fantomase, zatímco rodiče trávili večery vkasinu vDivonnes-les-Bains. Vroce 1913, když bylo Simone pět let, choulila se vbytě na bulváru Raspail se svou sestřičkou utopení aotevírala jí jeden zživotních pokladů: učila ji číst. Toho dne se zrodila její vášeň vyučovat apředávat vědomosti.

Vroce 1912 vulicích manifestovaly ženy spožadavkem volebního práva. Hnutí sufražetek se rozšířilo do několika evropských zemí. Simone byla ještě velmi malá, aby se oto zajímala, navíc žila vprostředí, kde se aktuální dění příliš neprobíralo. Politické boje otřásající Francií se jí nijak nedotýkaly. VeFrancii bude třeba počkat na nařízení z21. dubna 1944 přijaté Francouzským výborem národního osvobození se sídlem vAlžíru, které ženám přizná právo volit abýt voleny, ana 29. dubna 1945, kdy se poprvé zúčastní komunálních voleb. Francie tak bude předposlední evropskou zemí, kde se ženám dostane práva, které jim jiné země přiznaly už dávno.

Vříjnu roku 1913, když bylo Simone pět apůl roku, ji rodiče zapsali do soukromé školy vrue Jacob. Název školy Cours Désir, odkazující ke slovu touha, by mohl být zavádějící. Malá Simone si se spolužačkami osvojila nevyslovovat písmeno „e“ vnázvu. Nebylo třeba dívenky zdobrých rodin zbytečně znervózňovat nemístnou asociací. Socha Adeline Désir, zakladatelky školy, zvýše svého soklu dohlížela na žačky přísným pohledem, který nedovoloval žádné pochyby onezvratitelné počestnosti její instituce.

Ve čtvrti Saint-Germain-des-Prés tehdy bydlely katolické rodiny, které se onedělích scházely vkostele Saint-Sulpice. Kousek dál uOdéonu se vtichých zahradách rozprostíraly budovy kláštera. Ve Francii, zemi shluboce zakořeněnou křesťanskou tradicí, bylo náboženství stále pojímáno svážností. Pro malou holčičku, která vbudoucnu církev označí za původce útlaku, byl tehdy katechismus velkým potěšením: „Biblické příběhy se mi zdály ještě zábavnější než Perraultovy pohádky, protože zázraky, které popisovaly, se opravdu staly.“4

Od nynějška se svět už nebude omezovat jen na povídání smladší sestrou. Simoniny obzory rozšíří škola: další děti, učitelé, školní brašna, knihy. Od prvních dní cítí, že má nad ostatními vrstevnicemi navrch: už umí číst apočítat. Spolužačky, onic pokročilejší než její malá sestra, těžce zápasily spísmeny, která se pouze jí dařilo luštit bez obtíží. Její chuť vzdělávat se byla patrná hned během prvních úkolů. Do jejich plnění se vrhala svervou. Výsledky měla záhy vynikající arodiče iprarodiče pěli oto větší chválu na výjimečné schopnosti té podivuhodné dívky.

Když měla hotové úkoly, hrávala si sPoupette, pronášela dlouhé výklady nad otevřeným atlasem aukazovala jí vzdálené země, které je vybízely ke snění. Prstem na mapě spolu cestovaly po hranicích francouzské koloniální říše, která tehdy sahala až kebřehům Konga, kde žili domorodci exotických jmen, jež bylo záhodno civilizovat.

Když vroce 1915 do školy Cours Désir nastoupila imalá Hélène, uměla už číst apočítat. Téhož roku byl mobilizován jejich otec. Všeobecné mobilizace vroce 1914 byl ušetřen díky šelestu na srdci. Orok později ale Němci zesílili tlak na Marně asituace se stala velmi znepokojivou. Od té doby byli mobilizováni všichni schopní muži. Bylo třeba nahradit krvavé ztráty zprvních bitev. Zdraví Georgese de Beauvoira bylo křehké, byl přidělen kregimentu lehké pěchoty, kzuávům, doMilly-la-Forêt. Simone aHélène šly tatínka na rozloučenou obejmout. Byl úžasný, měl elegantní knír asvé holčičky, kterým se tak líbily jeho široké kalhoty ačervený fez, vzal obě do náruče.

Simone aHélène válkou nijak zvlášť netrpěly. Vedly život spořádaných dívek, jak si přál jejich otec. Françoise de Beauvoir je zahrnovala něhou. Chleba se jedl černý, máslo se nedalo sehnat acukru bylo poskrovnu, ale láskyplná péče sestrám nechyběla.

Vroce 1916 Georgese de Beauvoira stihl infarkt. Srdeční příhoda mu zachránila život, jeho regiment byl totiž toho roku zdecimován uVerdunu. Vnemocnici vCoulommiers se konečně mohl věnovat své vášni, divadlu. Hrál komedie apro herectví se pokoušel získat isvou choť. Marná snaha. Françoise de Beauvoir se nedokázala vymanit ze sevření konvenčního prostředí, vněmž žila, anetoužila se předvádět na jevišti. Zklamaný Georges de Beauvoir myslel už jen na to, jak se přidá kpolnímu divadlu. Díky němu ajeho životní vášni se mohly obě spořádané dívky těšit výhodě vpodobě nejlepších míst vdivadlech Comédie-Française aChâtelet.

***

Malý Sartre seděl vpracovně svého úctyhodného dědečka, bylo to ještě dlouho předtím, než dokázal přečíst první písmenko, apozoroval obdélné předměty vyrovnané vnekonečných řadách obří knihovny. Knihy. Odmalinka byl uvyklý tomu, že je středem všeobecného obdivu, teď byl sám fascinován těmito němými, zvláštní vůni vydávajícími poklady, které dospělí brali do rukou, otevírali je atiše do nich nahlíželi. Posvátný smysl jeho života se nacházel právě tady, před jeho očima, vyrovnaný vtajemných policích.

Jednoho dne se malý Poulou zeptal dědečka, co to je vtěch podivných kožených krabicích. Starému muži zmizel úsměv ztváře. Tohle byl vážný okamžik. Charles Schweitzer si posadil vnoučka na kolena ajal se svým podmanivým hlubokým hlasem vyprávět ohistorii lidstva ajeho spisovatelích. Tehdy Sartre poprvé uslyšel jména Homér, Flaubert, Balzac, Rabelais, Victor Hugo ataké jediných dvou autorů, které tehdy na začátku 20. století jeho dědeček uznával: Anatola France aGeorgese Courtelina. Když Sartre na tento zvláštní rozhovor vzpomínal, zdůrazňoval, jak silně vknihovně cítil, že právě tam je na svém místě, ikdyž význam té události ještě nedokázal dohlédnout.

Zazlíval mamince, že ho od těch časem zpuchřelých aprachem zanesených věcí, které ho tak přitahovaly, neustále odháněla. Když ho dospělí přistihli, jak se ve svépostýlce sohrádkou snaží horko těžko louskat řádky vknížce Číňanovy trampoty vČíně od Julese Verna, kde bylyrytiny, které ho tak zaujaly, nakonec se rozhodli, že ho naučí číst. Zvládl to rychle apotají se zdokonaloval četbou Malotova románu Bez domova.

Malý Poulou teď přešel od zvědavosti keuforii. Svět byl konečně na dosah ruky. Cítil se díky tomu větší. Stačilo otáčet stránky. Byl šťastný avěděl osvé výlučnosti, cítil spřízněnost shrdiny, snimiž prožíval jedinečná dobrodružství. Maminka sbabičkou si dělaly starost: to dítě je příliš vážné. Sdědečkem se něco takového rozhodně probírat nedalo. Atak společně vystoupily zrole poslušných ženušek alstí, ukiosku sčasopisy, malému odhalily svět komiksů. Poulou se mu nebránil. Vrhal se do nové četby svervou astával se virtuálním hrdinou, ještě než ten pojem přišel na svět. Uvědomoval si, že komiks je čímsi pohrdaným, apozději vysvětloval: „Dědovi jsem otom neprozradil ani slovo.“ 5 Když starý pán na tu lest přišel, div ho nevzal ďas. Ženy se přimluvily adosáhly svého. Atak se Jean-Paul mohl svobodně abez obav pouštět do dalších výtisků Nicka Cartera, „největšího amerického detektiva“, či dobrodružství rytíře Pardaillana, která líčil Michel Zévaco. Snimi objevoval cizí kraje, čelil četným léčkám, učil se číst jinak.

První světová válka se ho nedotýkala onic víc, než zajímala sestry Beauvoirovy. Vroce 1914 mu bylo devět let, Simone šest. Válečná léta bolesti asmutku popisuje jako nejšťastnější období svého dětství. Od chvíle, kdy Anne-Marie žila už jen pro něj, měl malý „rytíř“ vše, co si přál.

Vobou rodinách měly ženy snahu vést děti knáboženství. Muži měli zase spíš tendenci je od něj odvádět. Simone však byla už od pohledu velmi zbožná. Ve školeCours Désir oddaně přeříkávala modlitby ahrála si se stejně zanícenými dívkami. Spřevelice spořádanými dívkami. To jí ovšem nebránilo, aby, stejně jako Jean-Paul, ve vší tichosti sledovala složité vztahy dospělých sBohem. Dědeček Schweitzer se neostýchal zesměšňovat to, čemu říkal pánbíčkářství. Okouzlující Georges de Beauvoir, kterého lákala víc podívaná vdivadle než vkostele, soblibou ironizoval víru své choti, kterou označoval za pověrčivost. Hádky, křik, zděšení, proklínání arány dveřmi. Tato otevřená rodinná neshoda mezi muži aženami obě děti později dovede ktomu, že dají přednost jedinému náboženství: svobodě.

***

Sartrovi bylo osm let, když jeho štěstí náhle vzalo za své. Mohl za to dědeček. Charlesi Schweitzerovi se nechtělo dál dívat na to, jak dlouhé kudrnaté vlásky sahají vnukovi až na ramena, arozhodl, že to už je příliš. Vyjadřovala tím snad Anne-Marie po svém podvědomou lítost, že nemá holčičku? Dědeček dospěl knázoru, že je nejvyšší čas, aby dítě konečně vypadalo jako kluk. Za zády ženského osazenstva ho tedy odvedl kholiči. Když nůžky zacvakaly adokonaly své dílo, neštěstí bylo na světě. Asneslo se na celou rodinu. Pod posvátnými kudrnami se skrýval hrozivě šilhající chlapeček nevábného vzhledu azčistajasna se ukázalo, jak moc nehezký vlastně je.

Líčení toho, jak vyšla najevo jeho ošklivost, je jednou znejdojemnějších pasáží Slov. Kadeře už neschovávaly před zraky ostatních jeho hrubou pleť, zdeformované oko arašící pupínky, chudák Poulou na tom byl bídně. Od toho dne jeho život už nebude, jaký býval. Dítě bylo velmi bystré auvědomilo si svůj nový stav anáhlou změnu vpohledu druhých:

„Zdálo se, že isamotného dědečka to notně zarazilo, svěřili mu jeho malý zázrak, aon se vrátil sropuchou.“6

Vzpamatoval se Sartre vůbec někdy zté události? Ošklivost ho bude pronásledovat ivnejromantičtějších chvílích života.

Zatímco Jean-Paul prožíval dětství vPaříži mezi knihami, Simone objevovala přírodu adům, který měla rodina vMérignacu, vkraji Limousin. Rozdíl mezi nimi vtomto ohledu už zůstane. Sartre se nikdy nebude věnovat žádnému sportu anechá Simone, ať se sama oddává potěšení zjízdy na kole achůze. Její čilé nátuře už pouhá četba nestačila. Chtěla objevovat svět, poznávat ho na vlastní kůži apřicházet na to, jaký je vté živé realitě. Odmala se radovala zpřírody akrás venkova, není divu, že později napsala: „Věřím, že mě stromy, kameny, oblaka, barvy azvuky krajiny nikdy nepřestanou dojímat.“7

Válka viděná zezapadlého limousinského venkova vní sotva mohla vzbuzovat pocit neštěstí. To se týkalo pouze světa dospělých. Po návratu do Paříže ina ni dolehla dramatická situace, ale jaksi tlumeně, nedosahovala zdaleka intenzity dramatu, které zažil Sartre sustřiženými vlasy. Proč její otec tak často nebýval doma amaminka sedávala ušití se sklopenýma očima asmutnou tváří? Proč už se tak často asnadno se svou starší dcerou nerozesmál? Co jen znamenalo to prázdno, které po sobě otec vdomě zanechával, jeho odchody, kvůli kterým tekly proudy slz? Vroce 1918 byla Simone ještě malá na to, aby pochopila, že Georges de Beauvoir je zlomený člověk. Už nevykonával advokátní praxi, ale vystupoval na divadelních scénách. Françoise de Beauvoir byla před válkou spokojenou aobletovanou ženou. Jak vPamětech zmiňuje její dcera, pozorný avnímavý manžel zřejmě své choti otevřel svět něžných doteků asmyslnosti. To se vté době ženám stávalo jen zřídka. Po válce oni ale ztratil zájem aona zahořkla anenacházela útěchu. Vůči dcerám byla strohá apříkrá. Simone tím trpěla, stále ale byla pro své rodiče tím skvělým aslibným „chybějícím chlapcem“ adál měla mezi dospělými výlučnou pozici.

Françoise de Beauvoir se mstila na své mladší dceři. Hélène odpírala to, co dopřávala Simone. Sama Françoise nesnášela vlastní mladší sestru, která byla tou oblíbenější, aněkdejší žárlivost teď přenesla na svou druhorozenou dceru. Hélène prožila ochuzené dětství, bez možnosti vybírat si kamarády abez práva jít studovat.

„Znás dvou jsem tou opravdu spořádanou dívkou byla já,“ říkávala ráda Hélène de Beauvoir.

Na šikanu anespravedlnost, jimž byla sestra vystavena, Simone hned zareagovala po svém. Místo aby zvlastního privilegovaného postavení těžila, chovala se solidárně, sHélène si hrála aučila ji všemu, co už sama znala. Byla jí víc než sestrou, stala se jí druhou matkou. Simone tak zažila své první angažmá vboji proti nespravedlnosti, za svobodu adůstojnost člověka. Zrevolty si odnesla hodně. Role toho, kdo napravuje křivdy, ji ovlivnila jednou provždy.

***

Ve stejnou dobu Sartre doma pobíhal po pokojích amáchal mečem, zatímco jeho maminka hrála na klavír. Zabíjel zloduchy azachraňoval sličné komtesy. VLucemburských zahradách se hrávalo na vojáky, lupiče azloděje, na Buffalo Billa aindiány. Tam však chrabrý rytíř, jenž byl ve svém pokoji vždy připravený proklát zrádce apadouchy celé země, už tak chrabrý nebyl. Postával sám vústraní opřený ostrom apozoroval hry svých vrstevníků. Žádnému znich nestál ani za pohled. Právě na něj plnou vahou dolehla realita.

Sošklivostí šly ruku vruce další patálie: když pochopil, že není hezký, zjistil také, že oproti ostatním, krásným adobře stavěným dětem je malý aneduživý. Ve Slovech líčí, jaký zmatek pociťovala jeho matka. Vbezmoci, že mujeho tíživou samotu nemůže nijak ulehčit, mu nabídla, že si promluví smatkami ostatních dětí. Jean-Paul to odmítl. Měl vsobě příliš hrdosti abolesti. Bude prostě ošklivý, malý asám.

Toho dne se sAnne-Marie vracel zLucemburských zahrad se shrbenými zády asklopeným zrakem. Vzala ho za ruku, chtěla ho uklidnit, utěšovala ho. Marně. Jak by mohl něco cítit kpřírodě, která si sním tak krutě zahrála? Začínal desátý rok jeho života abudoucnost věstila samé trápení.

Zato Simone znala jen štěstí auspokojení. Dál byla vrodině „malým zázrakem“. To málo, co věděla okrutosti aútrapách, prožívala za svou sestru, když sledovala, čemu musí čelit. Atak už od nejútlejšího věku necítila potřebu, aby ji někdo chránil. Naopak se sama stane ochránkyní, vzbouří se proti osudové nespravedlnosti avyrazí na pomoc těm nejslabším.

***

Sartrův dědeček po tom náhlém zvratu, který bezděčně způsobil, dokázal svému vnukovi vrátit chuť do života, ato stakovou vervou adůmyslností, že mu autor Slov zasvětí celou druhou část své autobiografie. Charles Schweitzer začal během léta svému vnukovi psát dopisy ve verších. Poulou se bavil tím, že ve stejném duchu odpovídal, hra ho pohltila. Maminka, babička islužebná Louisa jeho básničky četly nahlas. Záhy zjistil, že díky svým předčasně projeveným spisovatelským vlohám získal vočích dospělých novou důležitost. Objevil radost zvymýšlení situací adialogů. Dostal sešit acelý ho popsal svým toporným písmem. Už nebyl sám. Vjeho představivosti se rodily bytosti inspirované komiksy. Aby se vypořádal snevděčnou přírodou, začne Sartre tvořit zgruntu nový svět. Auž stím nepřestane.

Nejprve plnil vsouvislosti sAnne-Marie funkci muže jejího života. Ateď dosáhl role ještě významnější:

„Občas jsem přestával psát. Předstíral jsem dumání, abych se, se zamračeným čelem anepřítomným pohledem, cítil jako spisovatel.“8

Hra ho vzrušovala čím dál víc. On, osamělý chlapec,konečně uštědřil odplatu tomu nespravedlivému světu. Psal tak rychle, až se mu sešity jen kupily. Atak svá první románová díla rázným asebejistým gestem odhazoval na zem.

Před obdivnými pohledy návštěv, kterým matka ukazovala svého zázračného syna sedícího za psacím stolem, si hrál na malého dospělého, který má příliš práce anemůže se od ní odtrhnout. Ženy vrodině byly jeho bezpodmínečnými obdivovatelkami. Díky tomu chlapci měly před sebou budoucnost plnou tajemství, románů apřekvapení. Pro mladou vdovu, která oslavila dvaatřicáté narozeniny láskyplně obklopená rodinou Schweitzerů, ovšem sjediným „nápadníkem“, vlastním synkem, to byla velká odměna. Maminčina radost naplňovala Jeana-Paula hrdostí apýchou.

Slova, jimiž plnil řádky, mu pomáhala zapomenout na vlastní ošklivost. Jen dědeček, který uněho vášeň kpsaní vzbudil, se kvěci stavěl skepticky. Ženy se nadchly až příliš rychle. Jak by jeho spisovatelský ummohlyobjektivně posoudit? Pořád to byl jen malý kluk. Bude lepší počkat. Názor žen se nepočítal. Tehdy psalo jen málo žen. Psaní bylo mužské povolání. Anatolu Franceovi aRogeru Martinu du Gardovi se brzy dostane těch nejvyšších poct. Zžen patřil obdiv jen Anne de Noailles. Colette svými romány oClaudine itím, že vystupovala obnažená ve varietních sálech, stále ještě pohoršovala.

Jednoho večera mladý Sartre zjistil, že to starý pán konečně vzdal auznal, kčemu je vnuk povolán:

„Prohlásil, že by se mnou chtěl mluvit jako muž smužem, ženy odešly, posadil si mě na kolena avážně se mnou rozmlouval. To, že budu psát, už bylo jisté… Bylo ale třeba na věci hledět zpříma ajasně: literatura nepřináší obživu.“9

Chlapec rozvážně naslouchal. Zdědečka neměl žádný strach. Zmateně chápal, že vzdálená budoucnost, která zatím nemá pevné kontury, se právě teď začíná rýsovat. Byla tu samozřejmě otázka vzdělání avýběru nějakého noblesního povolání, při němž by zbýval čas na psaní. Dědeček se zmínil oškole, již studovali ti nejvýznamnější francouzští spisovatelé. Toho dne vstoupila chlapci do snů École Normale Supérieure sídlící vrue d’Ulm poblíž Panthéonu, Collège de France aSorbonny. Od té chvíle podvědomě tušil, že další život stráví na levém břehu Seiny. VPaříži, která právě válčila za znovuzískání Alsaska.

***

Na modré obrysy Vogéz se Poulou díval po svém: jako novodobý Lucien de Rubempré se vydá dobýt Paříž avzdá tak hold své rodině iAlsasku. Stejně jako Simone vyrůstal vnenávisti k„Bošům“, ve stejném duchu odplaty vůči Němcům, okupujícím zemi jeho předků. Vroce 1914, pár měsíců po vyhlášení války, popsal celý sešit příhodami vojáka Penina, který unesl císaře avyzval ho na souboj.

Do šesté třídy Sartre nastoupil na levém břehu Seiny. Oto, kdo zaplní lavice vÉcole Normale Supérieure, mezi sebou tehdy soupeřila dvě lycea: Ludvíka Velikého aJindřicha IV., vzdálená od sebe jen pár set metrů. To první, přiléhající kbudovám Collège de France, stálo vrue Saint-Jacques; druhé stínil Panthéon, místo věčného odpočinku významných osobností. Některé znich vdětství sedávaly ve škamnách těchto lyceí. Byla to oblast vyhrazená pouze hochům. Nejnadanější dívky usilovaly opřijetí na Fénelonovo lyceum nacházející se mezi bulvárem Saint-Germain aÎle de la Cité. Sartre nastoupil do Lycea Jindřicha IV., kde jen ti nejlepší, za předpokladu, že postoupili do přípravných ročníků, mohli na konci studia pomýšlet na to, že se dostanou na École Normale Supérieure. Byl osamělý víc než kdy jindy aneobratně skrýval zoufalou potřebu setkávání, sdílení apřátelství.

Ještě vjedenácti letech neměl Jean-Paul Sartre žádné kamarády ze třídy ani jiné přátele. Při dětských hrách mu společnost dělaly holčičky, sekterými se vídal během prázdnin vArcachonu nebo jiných koutech Francie. Dědeček je soblibou nazýval jeho „nevěstami“ atímto nevinným škádlením podnítil jeho budoucí zájem opolygamii.

Byl dobrým žákem, brzy patřil knejlepším, ale ani vlyceu se nenašel nikdo, kdo by sním sdílel jeho svět snění, čtení amladických literárních výtvorů. Ve škole stejně jako doma čelil samotě psaním. Psát azase psát, aby byl, ale přitom už nebyl sám.

Na frontě umírali muži, situaci vrodině to ale nijak nepoznamenalo, protože matka byla vdova. Vroce 1916, právě když zuřila bitva uVerdunu, přišel do třídy nový žák. Jmenoval se Paul Nizan ataké se zajímal oliteraturu. Byl nadaný, inteligentní atemperamentní. Mohl by vněm konečně najít spřízněnou duši?

Tahle otázka byla ale brzy odsunuta do pozadí. Radost ze školního přátelství kazila hrozba velkých zvratů na domácím poli. Nejen Francie musela bojovat proti uchvatitelům. Jednoho večera po návratu domů našel Poulou svou matku nad šálkem čaje vdružném hovoru sjakýmsi vysokým hubeným hnědovlasým mužem přísného vzezření. Co tu pohledával ten vetřelec, který mohl na mladé vdově oči nechat? Pocítil nejasné znepokojení. Znovu se ponořil do psaní.

Anne-Marie si dělala velké starosti. Její společenské postavení bylo opravdu nezáviděníhodné. Neměla žádnou budoucnost. Žila vdobě, kdy se jen málo žen věnovalo nějakému zaměstnání, brzy se vdala, brzy ovdověla, byla příliš zaneprázdněná výchovou svého časně osiřelého syna, neměla čas studovat. Všude kolem ní manželkám arodičům přicházely zprávy, že jejich muži asynové zahynuli na frontě. Ulice byly plné truchlících žen azmrzačených vojáků. Jak by mohla synovi zajistit potřebné vzdělání? Hubená penze na to nebude stačit. Když ji vetřelec požádal oruku, přijala to spovděkem, zbavila se úzkosti asynovi se postarala ozabezpečení, jaké si představovala. Byla šťastná? Sotva. Oto ale nešlo. Ten sňatek znamenal hlavně konec materiálním starostem anové, společností uznávané postavení. Mladá vdova byla dosud ostatním ženám možnou sokyní. Malému Paulovi bylo třeba dát na srozuměnou, že od nynějška bude jeho matka náležet někomu jinému.

Sartre nevylíčil, jak se to událo. Matčin nový sňatek zůstane nejsmutnější událostí jeho života. Raději na něj ani nebude vzpomínat aautobiografickou kroniku započatou ve Slovech přerušíokamžikem, kdy do jeho světa vstoupil vzápětí nenáviděný otčím. Teprve vroce 1974 Simone po neustálém naléhání konečně Paula přinutí, aby vyprávěl io svém dospívání. Snevlastním otcem se lišili ve všem. Josephu Mancymu zůstala po letech strávených na École Polytechnique vědecká přísnost. Disciplínu bral smrtelně vážně aroli otce chtěl mít pevně vrukou.

Chlapce čekal další zármutek. Vroce 1917, kdy se do dáli rozléhala ozvěna Velké říjnové revoluce ado Francie začali proudit první ruští aristokraté, Paulovi rodiče opustili Paříž. Právě když se mu tu konečně podařilo utvořit skupinku přátel. Atak pro něj La Rochelle představovalo vyhnanství. Vté době žily provinční oblasti na hony daleko od všech událostí měnících běh světa. 15. října byla ve Vincenneském lesíku zastřelena Margreta Gertruida McLeod řečená Mata Hari. Byla odsouzena za proněmeckou špionáž. 7. listopadu zaútočili vPetrohradě bolševici na Zimní palác. Během jedné noci se Rusko stalo komunistickou zemí. 17. listopadu zemřel Auguste Rodin.

Do La Rochelle, města obráceného kAtlantiku, dorážely ozvěny světového dění se zpožděním. Tady se zájem soustřeďoval jen na rivalitu mezi rodinami, na vztahy apovrchní zdání. Nová škola, dodržování nových pravidel, získávání orientace vnových mocenských vztazích: pro mladého Pařížana vytrženého zkořenů to byla tvrdá zkouška. Historička Annie Cohen-Solalová nám ho ukazuje ve světě bez mužů, kde hoši bez zábran projevovali agresivitu:

„Násilnická třída“, kde „se stal obětním beránkem, byl vyloučený, odmítaný… Mezi dětmi zjihozápadu opravdu nebyl oblíbený. Měl osobě příliš vysoké mínění, nedokázal se bavit.“10

Ale hlavně měl dojem, že ovšechno přišel: omatku, která do svého soukromí vpustila muže, jenž se brzy stal jeho největším nepřítelem, ao kamarády zpařížského lycea, které ztratil ve chvíli, kdy se mu přes všechna úskalí podařilo vydobýt si jejich přízeň. Nechá se pohltit pocity smutku, nenávisti abeznaděje? Právě vLa Rochelle se takové pocity naučil ovládat, nedávat jim prostor. Právě tam se stal intelektuální bytostí, reagující na prostou logiku smyslů aodhodlanou nacházet posilu ve filozofii. Neštěstí se naučil čelit stejně, jako se dříve, úplně sám, naučil psát.

***

VPaříži Simone pokračovala ve studiích. Dívka rostla adál vzbuzovala velký obdiv okolí. Mladý Sartre se pramálo zajímal ometafyzické otázky, zato obě dívky Beauvoirovy tíhly kdokonalosti aobdivu kBohu.

Jednou odpoledne cestou domů řekla Simone své sestře, kterou právě vedla za ruku:

„Dneska jsem poznala jistou Élisabeth Mabilleovou. Chodí knám do třídy. Vypadá, že je sní zábava.“

„Aty se sní zase uvidíš?“ znejistěla sestřička asnažila se dohnat Simonin zrychlený krok.

„Určitě. Už se těším, až si sní budu povídat. Máme toho spoustu, co si říct. Ateď si pospěš, přijdeme pozdě na svačinu…“

Simone stemperamentem sobě vlastním popoháněla mladší sestru klopýtající po dláždění aneviděla, jak jí po tváři stékají slzy.

„Ale budeš si se mnou dneska večer hrát, viď?“ ujistila se shlavou skloněnou azarudlýma očima.

„To víš, že jo. Proč se tak ptáš?“ podivila se Simone aještě přidala do kroku.

Atak do jejich života vstoupila Zaza. Simone vní našla spřízněnou duši aHélène soupeřku osestřinu náklonnost. VPamětech spořádané dívky se objeví na mnoha stránkách. Élisabeth Mabilleová přišla do třídy po roce rekonvalescence, kdy se zotavovala ztěžkých popálenin způsobených při nehodě vkuchyni během pobytu na venkově. Dívka bude celoživotně postižená: „Na stehně popáleniny třetího stupně, celé noci prokřičela, rok strávila vleže… hned na mě zapůsobila jako osobnost.“11 Brzy se mezi oběma dívkami probudila soutěživost. Simone, zvyklá být ve třídě nejlepší, objevila radost ze soupeření. Mezi oběma premiantkami by mohla propuknout rivalita. Utvořilo se ale naopak spojenectví apak ivřelé přátelství. Ktomu, aby se staly nerozlučnou dvojicí, už nic nescházelo.

„Mé největší štěstí se dostavovalo po ránu, kdy jsem zastihla probouzející se louky… To já sama nesla krásu světa aslávu Boží av prázdném žaludku sen ohorké čokoládě stopinkou.“12

***

Na prahu dospělosti Simone zjistila, jaký je úděl žen. Před Sartrem se už rýsovala královská budoucnost: stane se spisovatelem. Budoucnost mladé slečny zdaleka tak slavně nevypadala.

***

***